6i5. 



JUNCUS OBTUSIFLORUS. 



Trubblommig TAg. 



J^ottn tjockt cylindrisk, utan blad. Strået och dess 

 toppblad lediuUa. Blomvippan högst sammansatt, 

 med nedspärrande och slutligen nedböjda små- 

 grenar. Fjällen under blommorna trubbiga, 



Wahlenb, Fl. Svec. ii. 574, Hexasdria Monogynla, 



u, 



Ii det temligen stora Tag - si ag te t, hvilket i sednare 

 aren blifvit bättre begräiisadt derigenom att man pa tillräck- 

 lig naturlig an^^sning derifrån afskiljt de nu mera sa kalla- 

 de fjuzulce, är den närvarande arten en af de märkli- 

 gaste bäde genom sin storlek ocb derföre att den utgör lik- 

 som en öiVergang mellan tvänue, som det annars skulle sy- 

 nas, mycket åtskilda afdelningar. Dess rot är nästan af ett 

 lilllingers tjocklek eller starkare än j^å någon annan Sven?;k 

 art, liggande vågrätt under jordytan, uppskickande endast 

 strån (som äro inuti delade i flera rum), men inga blad. 

 I ii allt detta ölverensstämmer den med lorsta afdelningen t. e. 

 Kn ap p - '^ .'ige n (.7. conglonierntus). Men på sjelfva strå- 

 et uppemot ändan har a år trii b b 1 o mm i ga Tåg ett eller 

 annat blad, som är articulei-adt nästan som på R yl-Tå g en 

 [J. articulatus) , livilken den visst kominer närmast till alla 

 sina öfre delar. I sammanhang med både stråets och bladens 

 )uycket större tjocklek iår den Trubblommige Tågen 

 mycket bredare och deiTöre äfven trubbigare svepen och 

 blonuiingsfjäll, som isynnerhet före och under blomniaiulet 

 så mycket utmärker denna art och gifvit anledning till det 

 då mest passande namnet; men under blomvippajis fortsatta 

 utveckling till frukt blir detta kännetecken mindre märkligt, 

 och i dess ställe tilltager blomvippans grenighet med tiliba- 

 kaböjda grenar sä mycket, att den dernlinnan öfverfränTar 

 sina samarter och har derfÖre med mera afseende jiå detla 

 tillstårul fått namn af /. retrofiexus R a J n. SjellVa Iröhnset 

 synes sällan blilva moget, hvilket icke är ovanligt på växter, som 

 starkast vegetera i roten. Omkring detsamma äro alla blom- 

 foderflikarne lika stora, trubbige , med hinnaktiga kaiiter. 



I det jnera tempererade Europa är denna art allmän i 

 alla kärr, men liksom så många andra sydligare växter blir 

 den i vår iiord inskränkt till hafssträndernas grannskap, och 

 stadnar äfven der i de sydligaste landsorterna, särdeles afyn- 

 gre bergsbildningar med kalkhaltig natur. Den finnes icke 

 egentligen pä sjelfva hafssträndenia, utan mest i åen upp- 

 dämning af kärrvatten, som yttersta strandvallen så ofta för- 



