62-6* 



ATRIPLEX LACINIATA, 



Flikig Molla. Silfver Molla. 



Stjclken mycket grenlg;. Bladep trevinklfgt äggforml— 

 gu l)iigta(le, inunder mjöliga. Fröskalen bred f: tre— 

 viaLliga, suiåtaiiddde ; med en krans af vårtor på 

 sidan. 



Linn. Fl, Svec, n. ^^o-, PoLY&AniA. Mo/io-e^cia, Retz. Fl» oec. p. 88^ 



taf (le talriJta växter, som srenska allmänlieten vanli- 

 gen kallar Molla, oc!i soiu utijiira liksom kärnan ai" na— 

 tiuiigi oi-d!iiiigcii Holorar.ece , liar Sv. Bot. under n-, 

 -ill ocii 'i 59 meddelat tvänne arter hörande till slägtet C/ifi— 

 nopodiiim. Detta släkte är bland de ordentligast bildade, 

 men dock redan lorsedt med det ovanliga tvåtalet hos pi- 

 stillen. Denna bin-jande tvälaldigliet utbildar sig till högsta 

 grad hos di egentligaste Mol lo r n a, utgöi^ande slägtet y^^rj— 

 plex, så att der finnes icke allenast ett tvåskaligt blomfoder^' 

 som omsluter d^t uppresta eller ]:>å kant stälda jjlatta fröet, 

 hvarilrån ständarne måste lly i särskildta blommor af ännu nå- 

 got )nera olika beskafTcnhe t, utan också åtminstone ned åt roten 

 mot hvarandra sittande blad och grenar. Linné var väl den för- 

 sta som rätt insåg denna skiljaktigliet och stadgade ett slägtej. 

 till livilket vi vilja inskränka namnet Molla, emedan det 

 äger mera ätliga arter, som förmodligen först och egentligast 

 lått det namnet, och deremoL kalla slägtet Chenopudiwn iö\r 

 Me 11 eller M e 1 1 r e, I öfVerensstämmelse med sina större 

 och med fröet utväxande blomfoderflikar, som ofta få stor— 

 loken af blad , äga också de således egentligast kallade M o II o l'— 

 It a, Atriplices, större bladighet eller äro i allmänhet m-era lu— 

 xurierande,. och deriai'e b diöfva de äfven inera att vitxci p-å mu— 

 sHga hafsstränder. De tre arter som nu, till ersättning för 

 livad, som lÖrut af delta slägte felat i Sv. Bot. , efter hvarandra 

 skola afhaiuHas, tilUiöra alla i synnerhet sydligare hafsstränder. 

 De äro såsom slägtets arteri allmänhet mest igenkinliga när de- 

 blifva ffiiktbäranclc, och derröre äro deras blonnmn-här på ta- 

 bellerna araktlätua; men eji annan gång skola vi söka till att: 

 lylla denna brist i slägtets bestämmelse vid en alLnännare art. 

 Denna Flikiga Mollan, jltriplex laciniatay är de» 

 mest sydlänta och mest egna af alla våra arter, jyen lärer 

 rara «orn allmännast på caspiska hafvets salta fält oclx äger 

 ett gråaktigt utseende , som tyckes egna dem. Vi måste be- 

 klaga att deraf icke mera än en gren kunnat fä rum på vår 

 lilla tabell. Roten är väl såsom på alla våra artex' ettårig, 

 men icke d^ss mindre tillika med stjelken af rätt träaktig 

 liå^ket. Orten mycket grenig ock utspäiuaude , tj^cnlxg 



