E. 



650- 

 ZANNIGHELLiIA i?Attr9TRiSi-t 



Pöl-Zannicliellia. (Vatten-Serfva Lilje^bl.). iMt 



Linn. Fl. Svec n. H24. Monuecia JMonani/-/*, i ii; J- 



(11 valtenväjft, som väl ännu liörcr till ^e tydligen blom- 

 mande slagen, nie;i bvars blomning sy^es v^ara nedsatt till 

 läcsta "raden. De båda könen ära åtskilda merendels i oli- 

 ka blacJLvepk pä, samma stånd, utan någon annan betäckning 

 af blomfoder ocli blomkrona an den j §om r;ian , dl blom- 

 morna äro skaftlösa, skulle kunna liärlectairåA bladens stiplei', 

 men som, då lionblommorna blilva skattade, beiimies icke 

 tillhöra dem. Ståndaren är blott en, enda, ensam siELande ocli 

 bestående af en läng sträng (nästan som, hos Callit7'iche) , 

 .med en två- till lyrrumniig knapp af ganska synnerlig och 

 kanske betydelsefull sammansättning (hvai:ojn mei'a nedanfu- 

 re). Pistillerna sitta deremot llere tillsammans i hvart blad- 

 veck, hafva nästan sköldlbrmigt märke j^ä ett betydligt långt 

 stift. Utaf fröämnet blir blott ett frö, som har ett i>ästaji 

 ärtbaljelikt öfverdrag och derinom en ganska simpel inasklik 

 kärna , hvars öfre ända befiiines halva en på sned två gånger 

 tillbakaböjd och tilitxyckt spets , som anses för lillroten (in- 

 dicula); den nedre ändanär tjockare och skulle kunna tagas 

 för ett hjertblad 5 men denna sista bestämmelsen är så osä- 

 ker , att sjelfva Gsertne r uti sin allmänna uppställning förde 

 Zannic.JLellia bland de lijertbladslösa växLerna. Växten» 

 utseende kommer ganska nära öfverens med de minsta ar- 

 terna af slägtet PotaiJiogeton , och den beskrifna frukten 

 hänvisar också närmast derintill , så» att slägtet Zannichellia 

 utan tviivel i JVaturliga methoden kommer att la platts näat 

 der bredvid i den afdelningen af 2'ripetaloichce , som nyare 

 författare kalla i^/f^p/a/es ellev Potcu?iophila3 ; ehuru hanii- 

 blomningen är så afvikande och så mycket ofullständigare, 

 att vi blott med möda torde nedanför kunna förklara den. 

 Att slägtet i vissa afseenden står i parallel med Ruppia är 

 ganska t3-dligt. Båda synas de nedstegna leder frän slägtet 

 Potamogeton, hvilka blått tillhöra nordligare latituder. Lik- 

 som slägtet Potamogeton tyckes aftaga eller upphöra mot t^e 

 lietaste Zonerna, så synas dessa dess degeucrationer än mera 

 vara tillkomna för norden, och der slutligen stadna i hafvet, 

 som längst bibehåller all växtlighet liksom all värma. 



Uti hela Sverige syrres Zannichellia knappt fiimas i 

 riktigt sött vatten, utan den tillhör egentligen hafvet och mest 

 lugnare indämningar deraf, äfvensom vattenpöhir vid dess 

 stränder, uppfylda med mer eller mindre saltvatten; och pä 

 dätta sätt är artnamnet att förstå. Vid Vesterhafvet och i 

 allmänhet uti saltare vatten ser man deji väl blifva grofvare och 

 frodigare, men det är synnerligt, att den i Östersjihis. mindre 

 salta vatten tyckes oftare få mera utbildade fruktskaft, tills den 

 vid Gelle befiimes hinna sin nordligast.; gräus ocli der blifva 

 alldeles harlin med derefter lämpade små fi-ukter och kor- 



