63i. 



Till den cbaracteristik for slagtet Plautago, som nn« 

 der N. gS är lemnad, fa vi blott tillägga, att ståndarnes knap- 

 par i outalagna blomman äro med breda ändan nedvända, samt 

 att strängarna derföre uppskjuta bågvis innan knapparna upp- 

 lyftas. Knapparna spricka sedan i den nedre tuklufne än- 

 dans båda lober: allt nästan som hos Pyrola. Detta är så e- 

 get för slägtet, att vi deraf taga oss anledning tvifla, hui'uvi- 

 da det kan förenas med Nat. Ord. Holoracece, dit icke heller 

 Linné ville föi-a detsamma. Blomningens beskaffenliet synes 

 aldi-abäst på Littorella lacustris n. 532, hvilken kan 

 anses som en naturlig Plantago, på hvilken blomman vun- 

 nit i utbildning så mycket som frukten förloi-^t. Dess hann- 

 blommor hafva icke sällan en mer eller mindre utbildad pistill. 

 Plantago media har sitt namn deraf, att den till storle- 

 ken oitast är ungefäx'ligen midt emellan P. m a j o r och 1 a n c e o- 

 lata; men den är den fÖrn^insta i sitt slägte, i anseende till 

 vällukt, sina blommors rödaktiga färg, axets tätblommighet och 

 8radighet, och slägtcharacterens tydlighet och fullkomlighet. 

 Efter blomningen får den ofta sex, åtminstone fy ra , frön , som 

 äro blott hälften så stoi-a som hos den följande. Med de flesta 

 arterna i slägtet, som hafva brungula blommor, kan den föga 

 jemföras. Mei-a förvandt är den medföljande art, från hvil- 

 ken den dock lätt skiljes, med sina långa cylindriska ax^ 

 breda, öfvei-allt finluddna blad. 



Den är eii af de aHmännaste växter på våra torrare ängsbackar 

 ända tills man hinner Medelpad och Jemtland. Jerate sin något Per- 

 sico-lika räliukt hafva^ också blomkn.npparna (ÄntherK) en behagli*g 

 bittermandels smak. Orten ätes af getter, far och svin, men är i 

 detta afseende väl icke nrycfcct att värdera. För höslåtten är den nä- 

 stan onyttig , kanske skadlig därigenom att de utbredda blnden bort- 

 taga rum. Derföre ser man den i England ogerna på vårdade gräs- 

 platser, och manpläsjar genom svafvelsyras dry[)ande på rotens topp 

 döda densamma. Frön äro icke slemgifvande såsom af de andre ar- 

 terna, utan detta ämne tyckes vara förvandladt i blommornas vällukt. 

 Annars ätas do gern^i af sångfo-ular och axen kunna Vor dem lätt insauilas . 



Såsom Läkemedel ihogkommes denna växt nu mera aldrig, men 

 fordom, då man mera trodde på alla växters läkedomskraft, har den 

 blifvit nyttjad 'M;h afven hedrad med namnet fe b er dr i f va nde G r o- 

 blad [Plantorgo febrifuga) af Gerbez. Rotens afkok [Decoctum ra- 

 dlcis) har blifvit nyttjade mot vissa föjäiiderliga och derföre envist å- 

 terkommaude vårfrossor; och vid betraktande af blommornas bitter- 

 mandelssmak och lukt samt dylika lindrigt Blåsyrhaltiga medels verk- 

 samhet mot frossor, kan man väl icke anse delta bruk för alldeles o. 

 rimligt» Den har derföre blifvit införd uti Parisiska Läkemedel- förrå- 

 det ( Pharmacopaen). 



Tab. visar ett måttligt stort stånd, Iivars ena ax k'nnu icke hun- 

 nit utskjuta mer å'n pistiller, det andra har pä nedra delen utslagna 

 ståndare. Vid sidan synes stängelns afskärning, förstorad. a. out- 

 slagen blomma , ur hvilken blotta pistillen uppskjuter, b. blomma, 

 som. visar strängarnas kröknlngar. c. nästan alldeles utslagen blomma, 

 hvaruti tvänne ståndare ännu äro nedkrökta i sin ursprungliga ställ- 

 ning, tvänne utsträckta, d. Fröhus med yidsittande blomfoder, blom- 

 krona och pistill, e. detsamnra blottadt, så att uppspringningsliniaa 

 synes. f. Fröläste med ena aidaiis tr&nne frön. g. detsamma nedtill 

 alskureti. h. frän> 



