632, 



PLANTAG O LANCEOLATA. 



Litet Groblad. 



Blomaxet äggrundt, talblommigt. Stängeln kantig, fin- 

 hårig. Bladen lancetformige, skaftade, nästan sju- 

 seniga, nedtill finhårige. 



Linn. Fl. Sver. n. i5i. Wahlenb. Fl. Sr. n. i84. Graumiiller 

 Pharniacevt. Botanik i. p. 120. 



D. 



'enna art är, såsom vi redan anmärkt, närmast lörvaiidt 

 med föregående, men i det liela mindre, näuiigfii till örten 

 smalare, slankigare, endast nedtill linliåvig och till blomaxet 

 kortare, eliiu'u detta efter blomningen blir mera allångt. Dess lärg 

 är också oansenligare : sjelfva blomkronan ]nera gnlbrunaktig 

 och knapparna i början matt gröugula, sedan nästan livita. Uti 

 det näi'niare intill basen afspringande fröhuset finnas aldrig mer 

 än tväniie frön, ofta blott ett enda, till storleken öfverträlFan- 

 de Sem. PftylUi (Loppfrö). Den förekommer väl, liksom den 

 föregående, öfVer större delen af Sverige, men uppliiir något 

 förr mot norden, nämligen nngefäiligen vid Fabluii och i 

 Helsingland, samt är i det liela af mera sydlänsk natur. Den 

 begagnar sig väl också af samma jordmån och växts tälle som 

 föregående, men håller sig icke så beständigt dervid , utan 

 utsträcker sig till mycket jnera olika localer. I samjnanhang 

 härmed blir den också mycket mera föränderlig till utseende 

 och storlek, så att {\.^\\ derutinnan mycket ölVerensslämmer 

 med andra arter i slägtet. I allmänhet äro de mesta Gro- 

 blads arter så föränderliga till storlek , bladens form m. m. 

 att man ofta mer än någon skulle förmoda blir nödsakad, att 

 rådfråga de finaste fruktens delar,, för att alltid kunna åtskilja 

 de efter föi-sta utseende mest olika arter. Vårt Lilla Groblad, 

 P. lanceolaia, blir uti god trägårdsjord den högsta af alla, 

 med ofta alnslång stängel (och bar då blifvif: kallad P. altis- 

 sima), samt får då stundom bladigtax, soin vill slå rot, om 

 det kommer till marken, och bilda ett särskildt stånd: ett i 

 detta slägte ovanligt luxurierande förhållande. Deremot, å en 

 annan sida på de torraste och mest utsatta kalkklipporna och 

 aandåsarna, säl^deles på de så synnerliga kalköarna Gottland 

 och Oland, blir den så kort, att stängeln knappt hinner utom 

 bladen och vill dessutom liksom skydda sina små ax inom ett 

 ymnigt och långt ludd, som uppskjuter från roten. 1 delta 

 tillstånd har man ofta icke mera igenkänt den, utan kallat den 

 P. dubia, i ovisshet hvarl den kunde höra. Ännu mera för- 

 ändras den på Södra Europas kalk-alper, (som till naturen si 

 mycket likna Gottlands och Ölands mest utsatta ställen), och 

 bhr der så svartaktig samt smalbladig, att den af de mesta 



