ANEMONE vERNALis. 



Vår-Sippa. Mo-Sippa. Mo- Vippa. 



Svepet mångdclt, ganska hårigt, midt på stängeln. 

 Bladen parblad ige: småbladen nästan äggformige, 

 treklufna. Blomman nickande (cernuns), med 

 ytterst utstående kronblad. 



Linn. Fl. Sv. n. 483. Wahlenb. FJ. Sv. n. 633. 



u. 



taf det sa väl bekanta Sipp-slägtet [yinemone) äro itu de 

 fleste och allmännaste arterna gifna uti Sv. B. (sä att endast 

 den hos oss rara A. s yl v e s tris återstår), och \i kunna desto 

 bätti'e meddela någon allmän öfversigt deraf. Det är märk- 

 värdigt, huru väl detta så naturliga slägte tillhör första vären 

 och utgör dess välkomnaste fägnad, samt tillika huru det- 

 samma delar sig i de mest naturliga afdelningar, som tillhöra 

 mycket olika växtställen, så att nästan intet blir vanlottadt 

 på dessa vårens förstlingar. Blå-Sippan, Hepatica, som 

 är den mest afskilda i systemet, tillhör egentligen de ensli- 

 gare barrskogarna; de egentligaste Sipporne, Ane mon er- 

 na, finnas mest på ängar; deremot fägnas de torraste bac- 

 karna afPulsatillerna, som der med sitt lindelta svepe 

 och sedan med långsvansade frön utgöra ganska egna väder- 

 vippor. Dessa \'ippor såsom intagande de mest synnerliga 

 ställen afvexla också från söder till norr på ett märkligt sätt. 

 Uti sydligaste landsorterna, i synnerhet dem, som äro under- 

 bäddade af yngre stenformaiioner, finnes den mest iargadö 

 och kraftigaste A. pratensis; i^ti medlersta Sverige är åen 

 både till iäi^ och kraft medlersta A. Pulsa t il la; och slut- 

 Ugen i nordligare Sverige älersLftr ensam denna här gifna ble- 

 kaste och i alla afseenden mildaste arten, A. vernalis. Den- 

 na kan äfven tyckas något närma sig åt de nordligare egent- 

 ligaste Sipporna derutinnan, att rotbladen icke, såsom på de 

 andra Pulsatillerna, äi'o nästan lika smalflikige som svepena , 

 utan mycket mera bladlika, antydande någon öfvergång mot 

 A. sylvestris, som börjar få till och med bladlika Svepen. 

 Denna egentligast så kallade Vår-sippa, A. verna- 

 lis, föi'ekommer mest och som vackrast i de högre skoo^sor- 

 terna af Helsingland ända till Herjedalen, i Dalarne vidldre, 

 i Vermlands elfdal uppom Uddeholm, i Vestmanland vid Hed- 

 hammar, på Tiveden och Holveden ända nedåt Vestra Sma- 

 land och dess gräns mot Halland. Särdeles i de förstnämn- 

 de högt mot fjällen' belägne trakterna synes forntida vatten- 

 flöd«n bafva nedsköljt och tilldanat de af finaste sand be- 

 •tående så kallade Tallmoarna, som till den grad öfver- 

 träffa vanliga skogshedar i torrhet, att de kunde ^emföras 

 med flygsandsfälten i söder. På dessa växer Vår-Sippau 



