64i. 

 HYFERICUM montanum. 



Bcrgs-Hyperik. 



Stjelken trind , glatt. Bladen aflånga , stjelkomfattan- 

 de, prickiga och under med fina svarta körtlar 

 försedda. Blonifkdnnen på stjelken sittande äf- 

 vensom blomfodret sågade, med körtlar på såg- 

 iiingarnas spetsar. 



Lian. Fl. Sv. n. 683. Wahlenb. Fl. Sv. ii. 848. 



D. 



'et sh utmärkta slägtet Jlypericum (Ilyperik), som xitgör 

 hela Polyadelplii- dassen i vår Hora, stär också ibland Sven- 

 ska växterna teiniigen söndj-at lör sig sjelf. Det sj-nes lik- 

 som leda sin slngtstam irån tropiska länder, der åtskilliga 

 ined detsamma iörvandta växter finnas, som gilVa en Gtimmi- 

 gutta3-!ik saft och deriöre särskildt kallas Gutttferce. Af 

 något dylikt tyckas äfven våra Hyperica Iiafva så mycket qvar, 

 alt de vid sömie.krossniiig visa en mer eller mindre rödaktig 

 saft eller afsöndra en dylik uti vissa körtlar. Sv. 15. har re- 

 dan under n. yS. SSg. och 536. gifvit exempel pä båda sätten. 



DiMi här afbildade arten äger af alla de mest utbildade 

 och mest framstående körtlarna Dessa sitta n]ycket mäikha- 

 ra j)å samlingarnas spetsar å blomfodret och de derunder va- 

 rande skärmen liil o(;h med i kanten af öiversta bladparet. 

 Vidare finnas körtlar på slåudarnes knappar, och körtelpunk- 

 ter i synnerhet vid kanterna af alla bladen, säi'deles märkliga å 

 undre sidan. Dessutom visar sig en röd färg, som står i 

 slort samband härmed, på pistillerna och på undre sidan af 

 bladtii i synnerhvt å unga rol.skottfu. Genom allt delta blir 

 denna art mycket utmärkt och verkligen närmande sig till 

 .//. pulchrttni Sv. B. n. 536, men den är mycket skild deri- 

 iVån genom sin bladfonn. i d.!la sednare afseendet äfven- 

 som till storleken öfverenssfämmer den mera med IL hirsii- 

 ta.n, som likväl genom sin utmärkta hårighet förlorar en 

 stor del af sina glandier och äfven får Åi^w ölViga delen min- 

 dre mäikiig. De iifriga inhemska arter af slägtet hafva kan- 

 tig stjelk och blomibdret utan någia körtelbärande kanter. 



Vår Bergs- llype rik växer icke sä egentligen på hö- 

 ga berg, utan på klippor och stenhällar, som äro mycket 

 utsatta för vind , sol och torka. Mest tyckes den tillhöra sä- 

 dana hällar, som äi-o af öfvergångsbildning eller åtminstone 

 af utmärkt kalklialtigh(!t , sällan rena gråberg om de icke äro 

 särdeles utsatta lör hafvet eller de största vattnen. Det sv- 

 nes icke mycket vilja aflägsna sig från de södra hafskusler- 

 ua. Således är det som mest fumiet på Thorsborgen å G(;tt- 

 land, llerestädes i Skåne till och med på Knllaberg, onellan 

 Kungsbacka och Götheborg, på iialie- och Hunneberg i Ve- 



