642. 



slagte'. De pa marken »lltid nedliggancle bladen och den af- 

 venledes oftast nedböjda sLängeln liar furanledt lill släglnam- 

 uet, som skulle beteckna att växten liksom af lättja icke upp- 

 reser sig. 



Våii allmännaste här föreställda art har oftast djupt penn- 

 tandade blad och blomstängeln delt i flere grenar, som slnta 

 med temligen smala blommor. Detta tyckes hafva mj-cket 

 sammanhang med dess sena blomningslid, hvarafden fatt sitt 

 namn; ty efter höbergningcn börjar den att fiambringa sina 

 öfversta blommor, hvilka sedan allt längre ned på stängeln 

 foi-tfara att framkomma ända till hösten, och stundom da blif- 

 Ta som talrikast eller pa de mänga korta rotskaften åtmin- 

 stone synnerligast, sedan nästan alla andra blomster äro för- 

 bi. Hvad som dä under denna blomstei^fattiga årstiden gör 

 dem änmi mer utmärkta, är deras bestämda lid att öppna och 

 tillsluta sig : det förra kl. 7 f. m. det sednare kl. 3 e. m. , 

 sä att de utgöra en Imfvudbeständsdel uti ett jnöjligast 

 bäst inrättadt sä kalladt blomsterur (hvarom kan ses 

 H of f b er g an v. 3. uppl. s. 44.). Denna växt är en af de 

 allmännaste pa torrare ängsmarker nära byar öfver kela ri- 

 ket ända upp i Lappmarken. I de nordligare bergstrakterna 

 blir dess blomhufvud olta svarthärigt och stängeln, som det 

 kan svnas för den korta blomstringstidens skull, enblommig, 

 genom hvilket allt en sä olik form ujopkommit, att den blif- 

 vit ansedd säsom eu egen art under namn af laraxacl. Att 

 denna likväl hos oss icke är beständig, se vi äfven deraf att 

 räxten i sydligare Sverige f örekommer nästan på samma sätt hå- 

 rig. Den får äfven på saltaktig mark alldeles helbräddade och 

 blåaktiga blad liksom Jnraxacum på sådana ställen erhåller. 

 Således blir det ungefärligen like svårt att för dessa begge 

 växter uppge alldeles beständiga skiljemärken, men det oak- 

 tadt måste man anse för orikligt, att lÖr skiljemärkenas skull 

 sönderdela det, som naturen icke riktigt åtskiljt. 



Dess smak är liksom hos de fleste Halfblomstrige 

 växter [Semijlosculoscje) något beskaktig och derföre kan- 

 ske mindre behaglig för de flesta kreatur. Likväl skall hä- 

 sten, som snarast vill hafva starkt smakande örter, äta den 

 begärligt. Svin och getter försmå den icke heller. 



Tab. är ritad vid Upsala efter ett mindre på torrare falt växt stånd, 

 hvars åt andra sidan vettande blad och stänglar icke lått rum på ta- 

 bellen utan synas afstympade; annars så valt, alt det bör kunna ersjit- 

 ta den brist på goda figurer af denna växt, som verkligen varit, Öf- 

 ver bokstafven a. synas ett nytt skotts mindre delta blad. Stängelns 

 cjfversta blomma är gången i frö, men den nedersta ännu icke utsla- 

 gen, enligt den ordningen i blomstrandet som vanligen iakttages. b. 

 Frö' med en fjunstråle. c. Tvänne slräf hårige blomfoder ritr.de efter 

 stånd tagne i Norska Nordland. 



