l8 REIDAR GORDING. M.-N. Kl. 



im Keilbeine, an deren Anlage sich wohl die knorpelige Nasenkapsel selbst, 

 nicht aber einwuchernde Ausstülpungen der Siebbeinzellen betheiligen.« 

 ZucKERKANDL tar saaledes bestemt avstand fra den opfatning, som allerede 

 i 1872 blev hævdet av Steixer, at frontalhulen intet andet er end en 

 ethmoidalcelle: »die letzteren (Stirnhöhlen) stellen eben nur die Ausdehnung 

 der SiebbeinzeUen nach oben dar«. 



Flere av de senere forfattere har sluttet sig til Steiner's opfatning. 

 Merkel (1885 — 1890) opfatter saaledes alle de store bihuler (kjæve-, pande- 

 og kilbenshule) kun som »erweiterte und aus dem engeren \'erbande des 

 eigentlichen Labyrinthes losgelöste SiebbeinzeUen». Langer (1902) frem- 

 hæver, at pandehulerne intet andet er end sterkt utvidede foveae ethmoidales, 

 og i Langer-Toldt's Anatomi (1902) karakteriseres likeledes frontalhulerne 

 som de forreste sterkt utvidede ethmoidalceller. Ogsaa efter Morris (1893) 

 bør frontalhulerne opfattes som »prolongations from the anterior ethmoid- 

 cells«. Paa grundlag av komparativ-anatomiske undersøkeiser hævder Paulli 

 (1899), at frontalhulen ikke maa betragtes som et hulrum av en bestemt 

 morfologisk værdi, men kun som en ethmoidalcelle. v. Mihalcovics (1896) 

 lokaliserer derimot frontalhulens foetale anlæg til »recessus meatus medii«, 

 altsaa til den recess, som av Killian er betegnet som recess, front. 



Av alle de forskere, som har beskjæftiget sig med frontalhulens onto- 

 genetiske utvikling, er Killian uten sammenligning den, hvis arbeider maa 

 tillægges størst betydning. Som allerede omtalt, har denne forfatter frem- 

 hævet (1895), ^t ^^^ vordende pandehule utvikles fra et bestemt avsnit av 

 den laterale næsevæg, nemlig fra den første hovedfures opadstigende gren, 

 fra dens ram. ase. Frontalhulens fremtrængen mot pandebenet kan foregaa 

 paa to maater, enten efter en saakaldt »direkte modus«, ved at selve re- 

 cessen skyter sig frem mot frontalbenets spongiosa, eller efter en »indirekte 

 modus«. Denne sidste utviklingsmaate fremkommer derved, at en av frontal- 

 furerne trænger sig frem mot pandebenet og danner den senere frontal- 

 hule. De to forskjellige utviklingsmaater, som her i al korthet er antydet, 

 blir av stor betydning for frontalostiets topografi. Fremkommet paa den 

 førstnævnte maate staar pandehulen nemlig i direkte forbindelse med den 

 midtre næsegang. Utviklet paa den sidstnævnte maate kan hulen ha sit 

 ostium ikke alene placert foran hiatus, men ogsaa i selve infundibular- 

 spalten, hvis synerchier i spaltens øverste del ikke avskjærer frontalfuren 

 fra hiatus. Killian's fremstilling av disse forhold, som vel nu kan siges 

 at være den almindelig anerkjendte, gaar altsaa, som allerede fremhævet, 

 først og fremst ut paa, at frontalhulens fremtrængen altid maa føres til- 

 bake til den første hovedfures opadstigende gren. 



