1914- No. I. DEN LATERALE NÆSEVÆGS ETHMOIDALAVSNIT. 21 



svarer derfor ikke altid til muslingenes basallameller. Efter Seydl er der 

 paa grund av storhjernens utvikling og den tiltagende bredde av septum 

 interorbitale optraadt en fortykkelse av den laterale næsevæg. I denne 

 fortykkede orbitavæg har da cellerne utviklet sig. 



Zl'ckerkandl (1887) har hævdet den anskuelse, at ethmoidalcellerne 

 var »Rudimente laterahvarts gelagerter Riechwülste«, men tar avstand fra 

 denne opfatning i sin »Anatomie der Nasenhöhle« (1893) og karakteriserer 

 disse celler, i tilslutning til Seydl, som »laterale Endstücke der Siebbein- 

 spalten«. Cellernes antal og størrelse varierer efter de indbyrdes forhold 

 mellem ethmoidalmuslingenes utspringslameiler. I motsætning til Seydl 

 (1891) har Zuckerkandl (1892) fundet, at ethmoidalceller fra de forskjellige 

 furer kan kommunicere med hverandre. 



Efter Killian (1895) utvikles ethmoidalcellerne, som allerede omtalt, 

 fra de interturbinale ganger og fremkommer ved sekundære sammenvoksninger 

 mellem næsevæggens hoved- og bimuslinger og ved senere utvidninger 

 av de spalteformede rum. Deres vekst foregaar meget uregelmæssig, saa 

 basallamellernes skillevægge forskN'ves i forhold til hverandre. I motsæt- 

 ning til de store huler, pande-, overkjæve- og kilbenshulen, som for- 

 holdsvis sent trænger sig ind i de omkringliggende ben, utvikler ethmoidal- 

 cellerne sig i det bruskede, senere benede ethmoid og begrænses av dette. 

 Kun i enkelte tilfælde trænger ogsaa disse celler sig frem til frontalbenet 

 og orbitataket. Killian tar avstand fra Seydl's opfatning, at cellerne 

 skulde ha utviklet sig i den fortN^kkede orbitalvæg. Naar Zuckerkandl 

 finder, at kommunikation mellem celler og forskjellige furer kan forekomme, 

 mener Killian, at dette skyldes sekundære gjennembrud i den senere 

 livsperiode. 



Med hensyn til ethmoidalcellernes størrelse foreligger kun faa data. 

 Zarniko (1905) uttaler i sin lærebok: »Die Siebbeinzellen sind beim Neu- 

 geborenen als enge Taschen vorhanden und erreichen sehr schnell eine 

 ansehnliche Gröfee«. Den eneste undersøker, som har maalt cellernes 

 størrelse i den første barnealder, er Onodi. Efter denne forfatter maaler 

 de forreste ethmoidalceller i det første leveaar en længde av i — 9 mm., 

 en høide av i — 8 mm. og en bredde av 1 — 6 mm., og de bakre ethmoidal- 

 celler en længde av 2 — 10 mm., en høide av 2—8 mm. og en bredde av 

 1^/2 — 8 mm. I det 2det leveaar maaltes for de forreste ethmoidalcellers 

 vedkommende længden til 2^ o — 4V2 mm., høiden til 4 — 10 mm. og bred- 

 den til 1 1/2 — 4 mm.; for de bakerste ethmoidalcellers vedkommende fandtes 

 en længde av ca. 4 mm., en høide av ca. 5 mm. og en bredde av ca. 

 3 mm. 



