24 REIDAR GORDING. M.-N. Kl. 



moidalfure hos de lavere pattedyr. Menneskets meat. sup. blir da lik de 

 lavere pattedyrs 2den ethmoidalfure osv. 



Schwalbe (1882), hvis nomenklatur kun refererer sig til lugtevolden, 

 betegner dens bakerste, småle parti, som utspringer fra lam. cribr., for 

 »Stiel«, dens forreste fremskutte parti for »Anschwellung« og basallamellens 

 forreste rand for >Haftfalte«. Lugtevoldenes heide og længde avtar i 

 størrelse ovenfra og nedad, saa de nederste kun danner en lav, kort vold. 

 ZucKERKANDL (1887), som sondrer mellem de indrullede, foldede og 

 forgrenede lugtevolder, fremhæver, at en sammenligning mellem de 

 embryonale former peker i retning av, at det er den dobbelt ind- 

 rullede muslingeform, som er den oprindelige grundtype, hvorfra alle de 

 andre har utviklet sig. Denne forfatter har paavist, at lugtevoldens form 

 i det store og hele tat er karakteristisk for vedkommende pattedyrorden, 

 dog saaledes, at der indenfor de fleste ordener forekommer en viss grad 

 av variation. Som regel svarer antallet av lugtevolder til antallet av ethmo- 

 turbinaler. Ikke sjelden spaltes en basallamelle og danner to lugtevolder. 

 Ethmoturbinalernes antal bestemmes derfor av de fra lam. cribr. selvstændig 

 utspringende basallameller. 



Kun hos enkelte pattedyr opbygges ethmoidalavsnittet av én række 

 turbinallameller. Som regel er forholdet imidlertid mere komplicert. For- 

 uten de ethmoturbinaler, hvis lugtevolder viser sig paa mediansnittet gjen- 

 nem næsehulen, og som benævnes for endoturbinaler (Seydl's hovedmus- 

 linger, Zuckerka.ndl's »mediale Riechwulstreihe«), skjuler sig bakenfor disse 

 I — 2 rækker mindre benlameller, ektoturbinalerne (Seydl's bimuslinger, 

 Zuckerkaxdl's »laterale Riechwulstreihe«), kfr. fig. lo. 



Ektoturbinalerne, som først blir synlige, efter at de mediale lugte- 

 volder er fjernet, spiller en morfologisk underordnet rolle. Deres antal er 

 underkastet betydelige variationer, som endog veksler inden samme familie. 

 En viss regelmæssighet i deres optræden er forsaavidt tilstede, som deres 

 antal er størst mellem basallamellen til iste og 2det endoturbinale. 



Endoturbinalerne er derimot av langt større morfologisk betyd- 

 ning og repræsenterer homologe dannelser. Efter Paulli kan ethmoidet 

 med hens3'n til endoturbinalerne føres tilbake til en fælles stamform med 

 fem endoturbinaler. Schwalbe og Zuckerkandl gaar begge ut fra, at 

 lugtevoldene er homologe dannelser og beskjæftiger sig derfor først og 

 fremst med antallet av disse. Schwalbe (1882) opstiller som utgangsform 

 et pattedyrethmoid med fem lugtevolder, mens Zuckerkandl (1887) op- 

 stiller to typer, en med fem (fünfwulstig) og en med 6 — 9 lugtevolder 

 (mehrwulstig). 



