4 OVE DAHL. M.-N. Kl. 



Arterna inom den senare sagas visserligen »ha sin största utbredning 

 i låglandet« »både oster och vaster om fjällryggen«, men å andra sidan, 

 »stiga många till 1,500 — 2,000 fot«, enstaka arter andå högre. Vi ha ej 

 heller funnit någon anledning att uppdela växterna med dessa lifsfordringar 

 i tvänne grupper. Det är i hufvudsak dem vi sammanfatta under namnet 

 nordiska arter, ett namn, som vi finna språkligt battre och såval ekologiskt 

 som geografiskt uttrycksfullare an de Blytt anvandt. Att fora arter såsom 

 Cotoneaster och Anthyllis (s. 60), hvilka ha helt andra lifskraf an de öfriga, 

 till nu behandlade grupper torde icke vara riktigt. 



Blytts fjärde grupp bilda de atlantiska arterna eller Bergen- 

 kustens speciella arter, den femte de subboreala växter, som trifvas i 

 Norges lagt liggande sydöstra trakter särskildt silurtrakterna kring Kri- 

 stianiafjorden, och den sjatte och sista de subatlantiska, som ha sin 

 största utbredning i vart grannlands »sydh'gaste lägsta kusttrakter från 

 Kragerö till Stavanger«. De tre sista nu nämnda gruppnamnen ha som 

 termer angifvande vissa supponerade klimatforhållanden under olika skeden 

 af den senare postglaciala tiden fått en rätt stor användning i en del nyare 

 växtgeografiska svenska skrifter. Betydelsen har dock väsentligen växlat, 

 ty då det talas om subatlantiska arter i fossillistorna for torfmossarne inom 

 mellersta Norrland menas växter med helt andra ekologiska kraf an dem 

 de arter ställa, som Blytt ursprungligen tankte på. Redan detta gör 

 upptagande af nu nämnda termer vid en ekologisk indelning föga lämpliga. 

 Ej heller deras språkliga form är sardeles tilltalande for ett svenskt öra. 



Blytts tre sist nämnda grupper motsvara i allt vasentligt den ofvan 

 urskilda sydskandinaviska artgruppen d. v, s. de ha alla afsevärdt stora 

 värmekraf. En eller annan kan möjligen vara att räkna till ofvergångs- 

 gruppen mellan denna och de nordiska arterna. 



Det nu sagda galler Blytts rent växtgeografiska indelning. Sedan 

 han kom in på kvartargeologien och maste försvara sina sammanställningar 

 af artutbredning och torfmossbyggnad, drefs han ej sällan till helt andra 

 begränsningar af sina artgrupper. Så omtalar han (Zur Geschichte der 

 Nordeuropäischen, besonders der Norwegischen Flora, Engl. Bot. Jahrb. 

 Bd. 17. 1893; s. 10), hurusom från den boreala invandringstiden träffats 

 rester ej blott af hassein, utan af ask och troligen tili och med af 

 körsbär {Primus avium). 



Termer brukade i så väsentligen olika betydelse som nu afhandlade äro 

 uppenbarligen ej skickade att ånyo i en klarare begränsning återupptagas. 



Til sammenligning skal jeg anføre hvad A. Blytt selv skriver om 

 sine plantegrupper paa det eiterte sted (s. 60 — 61) i hans »Forsøg til en 

 Theori« etc. 



