1914- No. 6. NORDLIGE TRÆKFUGLE I SYDAFRIKA. 3I 



ved Jeniseiflodens munding. Senere er flere reder fundet af den russiske 

 polarekspedition paa Taimyr-halvoens nordspids; men da denne sneppe 

 optræder saa talrig under trækket, har man tænkt sig, at hovedmængden 

 maatte hække i endnu ukjendte polarlande langt mod nord. Sands3'nligvis 

 tør det vise sig, at det nyopdagede Nikolaus den 2dens land er et af dens 

 hovedkvarterer. 



Paa nordtrækket sees den aldrig i Norge og meget sjelden i Sverige, 

 hvorfor den sandsynligvis følger en østligere vei. Under høsttrækket viser 

 den sig derimod hos os i store flokke i midten af juli, og fra denne tid 

 til midten af august foregaar de gamle fugles træk, hvorpaa ungfugl- 

 trækket følger indtil midten af september. Den trækker ofte i følge med 

 Tri/iga alpiiia. 



Til Sydafrika ankommer de første forløbere i august, og i tiden fra 

 oktober til marts optræder den i mængde, fortrinsvis ved kysten, men 

 ogsaa paa gunstige lokaliteter i indlandet. Et mindre antal træffes endnu 

 ud i april. Oftest sees den i flokke. Ved Zwaartkops River, hvor den er 

 almindelig under den hede sæson, har man seet nogle eksemplarer 

 hele aaret rundt. Individer, som er skudt i september, har undertiden 

 haft rester af sommerdragten tilbage. 



I Saldanha Bay viste den sig ved ebbetid paa de store — under Nuiiicniiis 

 arqiiatus omtalte — mudderbanker i Riet Bay og den store lagun i flokke 

 saa kolossale, at det giver grund til den antagelse, at Sydafrika er et af 

 denne arts hoved-vinterkvarterer. Det er sikkert ikke for meget sagt, at flere 

 af disse flokke — som var opblandet med talrige Calidris arenaria og et 

 mindre antal andre snepper — talte titusinder af individer. Naar mudder- 

 bankerne ved høivande dækkedes af vand, forsvandt de fleste, — sand- 

 synligvis trak de over til den ydre havstrand, 



lalmindelighed holdt flokkene ikke tæt sammen, men spredte sig snart 

 ud over de uhyre banker, hvert individ ivrig optaget med at søge efter 

 føde. Naar jeg barbenet foretog ekskursioner udover bankerne, havde jeg 

 sjelden held med mig, idet de nærmeste snepper altid lettede udenfor skud- 

 hold og slog sig ned blandt de andre længere borte. Bedst var det at 

 komme dem paa hold, naar vandet faldt og de første dyede »øer« eller 

 landtunger tørlagdes. Snepperne slog sig da i tætte flokke ned paa disse 

 steder og vilde nødig begive sig derfra, — sandsynligvis fordi de var 

 sultne. Man kunde nærme sig dem — om ikke paa skudhold — saa ialle- 

 fald tilstrækkelig til, at et slængskud ind i den tætte masse bragte en og 

 anden til at blive liggende paa valpladsen. 



Lettest at komme indpaa var de smaa flokke, som nu og da kunde 

 træffes paa stranden. 



