1914- No. 6. NORDLIGE TRÆKFUGLE I SYDAFRIKA. 47 



Ciconiiformes. 

 Ciconiidae. 



88. Ciconici alba, Bechst. 



Storken er som bekjendt kun en tilfældig besøger i Norge, men hækker 

 fra Mellem-Europa østover til Turkestan. Til hækkepladsene i Mellem- 

 Europa — hvor den gjerne bygger rede paa hustagene og er halvveis 

 husfugl — ankommer den i begyndelsen af april, og afreisen finder sted i 

 august eller september, for nogles vedkommende forst i lobet af oktober. 

 Hannerne viser sig gjerne først om vaaren. I hjemlandet trives storken 

 bedst paa fugtige agre og enge i nærheden af langgrunde sjøer og spiser 

 hovedsagelig insekter, frosk og mus, men undertiden ogsaa større dyr. 

 Den viser sig ikke hvert aar i samme antal paa hjemstederne. I 1856 ude- 

 blev saaledes et særlig stort antal, og man antog, at den af en eller anden 

 grund maatte være omkommet paa veien i større mængde. 



I Sydafrika forekommer den i uhyre mængde under den europæiske 

 vinter, fortrinsvis nordenfor Oranjefloden. De første forløbere viser sig i 

 september, og i oktober — november indfinder den sig i flokke paa hun- 

 dreder, som spreder sig udover landet. I løbet af marts trækker de fleste 

 nordover, men nogle forbliver til begyndelsen af april, og et betyde- 

 ligt antal — specielt ungfugle — kan sees i Sydafrika 

 aaret rundt. 



Ogsaa antallet af storke, som forbliver i Sydafrika under den kjølige 

 aarstid, varierer meget fra aar til aar, I 1911 var der saaledes flere end 

 sedvanligt. Det tør være, at man herved finder forklaring paa storkenes 

 varierende antal nordpaa, — uden at katastrofer under vandringen behøver 

 at have spillet ind. 



Naar storkene kommer til Sydafrika, emanciperer de sig ganske fra de 

 tilvante leveregler hjemmefra og begynder en livsførsel, som man ikke 

 skulde vente af dem. De viser sig ikke længere bundet til fugtige loka- 

 liteter, men streifer i smaaflokke om i det vidstrakte, terre Sydafrika, spei- 

 dende efter græshopper. Hvor sværme af disse findes, samler storkene sig 

 efterhaanden i flokke paa tusinder, som sammen med Dilophus carnnculaUis 

 og Glareola Nordmanni hugger drabelig ind paa de forhadte insekter. Den 

 spiser græshopperne under alle deres udviklingsstadier og er paa grund af 

 sin levevis velseet af farmerne, som kalder den »the great locust- 

 bird«. Med forkjærlighed søger den hen til græsbrande, hvor man kan 



