1914- No. 7. STATISTISKE VEGETATIONSUNDERSOGELSER. 9 



Vi skal begive os over til Fadfjeldets sydlige skraaning og gaa opover 

 mod toppen. Her er marken smaastenet og som oftest lavdækket og har 

 ialmindelighed af heierestaaende planter en yderst individfattig vegetation. 

 Medens vi tidligere under vor vandring ikke har stødt paa fast fjeld, ser 

 vi her endel lave opstikkende kamme af løse skifrige bergarter. Vor 

 opmerksomhed spændes. Vi ved jo, at vi da kanske kan faa se nogle af 

 vor fjeldfloras sjeldenheder. Endnu en grund til at vente dette er, at der 

 mellem os og centrum for vor rigeste fjeldflora, Knutshø, kun ligger nogle 

 faa fjeldtoppe. Snart ser vi ogsaa de store hvide blomster af Dryas, den 

 almindeligste repræsentant for glimmerskiferfloraen, mellem Elyna Bellardii, 

 Carex rupestris, Salix reticulata, Thalictrnni alpiimiu o. 11. Og sammen 

 med disse, saavidt stikkende sin dybblaa blomst op af det l3^se lavdække i 

 bunden, ser vi hundreder av den lille énblomstrede klokke, Campanula 

 uniflora. Denne vegetation har dog ingen almindelig udbredelse. Den 

 største del af den vide, svagt afrundede top er en fjeldmark, hvor det af 

 smaasten eller grus bestaaende underlag overalt er synlig mellem, de 

 enkelte planter eller grupper af dem. 



Ser vi her fra toppen af Fadfjeldet nordover, kan vi gjennem et 

 høitliggende pas se lidt af den øvre skogbare del af Enunddalen; vest- 

 over ser vi endel af den øvre, ligeledes skogbare del af Kakeldalen, fra 

 hvis øverste ende det 1162 meter høie pas Enstakaskaret fører over til 

 den store fjeldslette om Enundas øvre løb. 



Begge dale er begrænset af fjelde med afrundede former, for det 

 meste med lavhedens graahvide farve. Den ensformige tone brydes kun 

 af en eller anden grøn sætervang, af elvenes og bækkenes kratdækkede 

 eller græsklædte eller sumpige bredder, af vidjekrattene i forsænkninger 

 paa fjeldsiderne eller af en og anden græsklædt eller lyngklædt fjeld- 

 skraaning. 



Under vandringer i skogbelterne og den nedre del af fjeldregionen er de 

 store mængder af løsmateriale paafaldende. I dette har elvene og bækkene 

 skaaret sig ned. 



Vandet forsvinder i den let gjennemtrængelige jordbund, og egnen 

 giver et sterkt indtryk af tørhed. Men langs elve og bække kommer 

 vandet over lerlagene frem i dagen og væder som kilder den lavere del 

 af de ofte høie elve- og bækkeskraaninger. Disse kilder forekommer i 

 stor mængde, og den vegetation, som ledsager dem, er som oftest meget 

 iøinefaldende, særlig det tykke grønne mostæppe med sine mange farve- 

 nuancer. 



