38 HANNA RESVOLL-HOLMSEN. M.-N. Kl. 



Tabellens rubrik 5 viser resultatet af undersøgelsen af et parti paa 

 toppen af Fadfjeldet. Dennes høieste punkt ligger omtrent i 500 meter o. h., 

 og det undersøgte partis centrum laa omtrent 20 m. lavere paa svagt 

 heldende gruset og smaastenet underlag og med nordvestlig eksposition. 



Vi ser, at laverne fremdeles er rigt repræsenteret, men rensdyrlaven 

 er aftaget sterkt i mængde. Det er de lyse Cetraria' qv, nivalis og cucullata, 

 samt AIccioria' erne, særlig A. ochrolcuca, som sammen med Cetraria islandica 

 V. crispa er de hyppigst optrædende. Men som før nævnt er de alle smaa 

 og danner ikke noget sammenhængende dække. Det samme gjælder kar- 

 planterne. Underlaget er overalt synligt mellem planterne. Denne lokalitet 

 blir derfor at henregne til fjeldmarken (i Warmings betydning), naar man 

 da ikke som Hult vil analysere alle de smaa anlæg til forskjellige forma- 

 tioner, som ialmindelighed findes paa fjeldtoppenes grus. Flere af disse 

 skylder sin tilværelse smeltevandet fra snefonner, som enten ikke smelter 

 helt væk eller først gjør det, naar den største del af sommeren er forbi. 

 Den vegetation, som findes nedenfor disse fonner eller paa deres plads, 

 naar de er smeltet væk, har jeg bare sammenfattet som sneleiernes vege- 

 tation. Den danner ialmindelighed ikke noget sammenhængende plante- 

 dække, ialfald ikke for karplanternes vedkommende. Moserne kan derimod 

 danne større sammenhængende bevoksninger i form af grønne pletter paa 

 sneleiernes sorte jord. Til denne form af fjeldmarken, til sneleierne, skal 

 jeg senere komme tilbage. Nu skal jeg blot indskrænke mig til at nævne 

 lidt om vegetationen fra en anden del af fjeldmarken, fra en middels fugtig 

 jordbund, dannet af fint grus af letforvitrende krystallinske skifre. Saa- 

 danne lokaliteter saa jeg paa sydsiden af Fadfjeldet. Fra en af dem, der 

 laa i I 440 meters høide, tog jeg, for at kunne sammenligne vegetationen 

 her med de andre plantesamfund, 25 prøver. De heraf fundne hyppighedstal 

 er multipliceret med 2 og er opsat i følgende lille tabel (tab. VI). 



Vi ser af denne, at der for lavernes vedkommende er liden forskjel 

 mellem denne lokalitet og den fra Tab. V sidst omtalte (rubr. 5). Det er 

 i det store og hele de samme arter med omtrent samme hyppighedsgrad. 

 Men med hensyn til karplanterne er der store uoverensstemmelser mellem 

 de 2 lokaliteter. Den omhandlede (tab. VI) viser et artsantal af hele 31 

 arter, mens den føromtalte (tab. V rubr. 5) kun har 15. Den artsrige 

 lokalitet besidder et selskab af planter, der hører til glimmerskiferens rige 

 arktiske kolonier. Karakterplanterne for disse er efter A. Blytt særlig 

 følgende fire arter, som alle forekommer her, nemlig Dryas octopetala, 

 Salix reticulata, Thalictrum alpinum og Carex rupestris. De to sidste, 

 hører til lokalitetens dominerende arter, mens Dryas og Salix reticulata, 



