i5r. 

 PRUNUS Spinosa. 



SlÄn BUSKE. Sc ärkeh är. Kurne. 



Bushen har taggiga grenar, lansettlika glatta 

 iint S3gtandade/ö/ och enblommiga enkla blom- 

 stjelkar. 



Linn. Fl. Sv. p. 166. Cl. 12. Icosandr. i:gyn. LUJ. Sv. Fl. s. I94« 

 kl. 8. Tjucem-^nn. i:qvian. Murr. App. Med. T. 5. p. 234. Fischerstr. 

 Ekon. Dikt. 4 Del. s. 12. 160. i65. ijä. rep. 194. 201. Pharm. Acaci» 

 nostiat. 1. rjiiui sylvestr. Flor. Fru c t. C or t. Rad. 



Olanbusken är ej att räkna bland de större buskarna ; 

 dess krokiga grenar, af bvilka de smärre tillskapa i än- 

 darne långa, hvassa och hårda taggar, iitbreda sig vid- 

 lyftigt, bvarlöre busken i häckar snart gör dem ogenom- 

 trängliga. Bladen utspricka senare än blommorna, som 

 visa sig i Maj; de förra äro äggformigt lansettlika , med en 

 fm afsilninosöppning i spetsen af sågtänderna , samt med 

 bladstjelkar försedda. Blomfodret är vidt iitbredt och fruk- 

 ten (drupa) , som innehåller, liksom kersbär ell. plommon, 

 en nöt eller kärna innesluten inom ett stenhårdt skal, 

 är nästan klotrund eller något äggformig och af svartblå 

 färg då den är mogen, samt af ganska kärf smak. Busken. 

 växer vid vägar, på barkar, bland stenhögar och i allmän- 

 het helst på torra ställen, ehuru den äfven träfias i iuktig 

 jordmån. — Slägtet tiil hvilket plommon, kersbär, krikon 

 m. m. räknas, beskrifves, till skillnad från andra närgrän- 

 sande, med 5:klufvet blomfoder uniler frukten; 5 blomblad ; 

 och utstående fogningar på nötfrukten eller stenen, som 

 finnes i det orätt sä kallade bäret. Slånbuskens naturliga 

 crtflock kallas p-uhttrud (plrae pomacece). 



Roten, som breder sig vidt ikring och ger rotskott 

 som skada ängarna , har mörkbrun bark och är n>er« 

 bäsk och sammandragande än veden. Kranier s%.^ en li- 

 ten blåsesten bortgå från en 5:årig gosse under biuket af 

 dekokt på roten, hvartill han anser dekokten såsom orsak. 

 — Barken har enligt åtskilliga försök botat frossan, dels 

 såsom dekokt ensamt ymnigt förtärd, dels som pulver till 

 a drakmer , delade i flera portioner och intagna i dekok- 

 ten. Med häning kan ock pulvret blandas tiil mos och 

 förtäras. Barken ger ined lut röd färg på ylle, och bör 

 kunna i iärgerier med lördel användas. — Löfven späda 

 lagda i hett vatten och torkade, kunna nyttjas sjsom ost- 

 indiskt té, hvilket de till smaken något likna. — Blommor- 

 na förlora under torkning sin lukt och blifva bäskaktign. 

 Al Fr. Hojjman nämnas de såsom nyttiga mot utslag och 

 skabb. — 1'riikten, stor som ett litet kersbär, innehåller 

 en grön, seg, költaktig, sur massa_, och kärnan i nöten 



