i8o. 



ERIOPHORUM POLYSTACHION, 



ÄNGSULL. MyrJadla. Hardun. JAaådnn. På Finsks: 

 Wajwaj senvilla. På Lappska : Goeke?inh'0. 



Scråct är trindt. Bladen platta. Axen sitta 

 på egna små stjeikar, 



Linn. Fl. Su. p. i7. Cl. 5. TRiAWDr.. T:gyn. Lilj. St. Fl. s. 19. Kl. g» 

 Yrh.mämN. i:iivinn. Ä. Teö-. Ah. Hanul. 17JS. s. 5o5. 



iVAed grägula ax utmärker Ängsullen, hörande till naturl, 

 örtHocken Sä/like växter (pl:ce Calamariie), sin blomnings- 

 tid, som är tidigt om våren på kärrängar, hvilka seder- 

 mera af dess livita bomullsiika fröfjun ofta sjnas alldeles 

 hvita. Slägtets kännetecken äro : fjällika bicmlbderskal;. 

 ett för hvart blomster, och dessa fjäll tacka såsom tak- 

 tegel hvarannan rundt omkring ; blomsterskal saknas, me2ä 

 fröen, ett i hvart blomster, omgifVas med ett ganska långt 

 ulHkt fjun, hvarjgenom endast detta skiljer sig från Säf- 

 slägtet (Scirpus). Allmänna Ängsullen , som här i fig^r 

 meddelas, har mångårig, tradig och icke krypande rot; 

 upprätta, strekade, bladiga strå; ganska kuita, smala blad,^ 

 till skiftes sittande, vid basen slidlormiga, mot spetsen 

 Lvasst köllika; vid axen sitta 2-3 blad med hinnaktig» 

 kanter. Axen äro flera, äggformiga, med smalt lansett- 

 /ormiga blomfoderskal. Dä blomniugsriden är förbi och 

 då axstjelkarne , som sttmdom äro greni^a, längre utvuxit,^ 

 hänga småaxen nedåt och ha mycken hvit ull. — En an- 

 nan art, lik denna och äfven svensk samt nog allmän,, 

 fastän förut otiilräckligen bestämd, kallar Smith (Fl. Britt, 

 p. 59) Erioph. angusiifol. hvars blad äro smalare, längre ä; 

 proportion, kanderade oeb i spetsen trekantiga. 



Det bör icke fägna landtmannen att se sina ängar 

 lysande af denna växtens n\\ , emedan det utvisar dålig, 

 mager och för andra växter nästan onyttig torfaktig jord- 

 man. Han bör då vara omtänkt att genom dikning, göd- 

 ning och ängens behöriga skötsel, förbättra jordmånen 

 och göra den fruktbärande. Kreaturen äta icke gräset, 

 så framt de genom vana eiler nöden icke förmås dertilL 

 Höst och vår, dä kärr-ängarne så tillfrusit, att boskapen 

 kan gå der, ser man dem likväl äta detta sträfva safllösa 

 gräs, då ingen tillgång är på annat. Om det ber^gas så- 



