21 3. 



ASPARAGUS Officinalis. 



Sparrisort. Asparris. Pä Finska: SparUi-jnuri. 



Öitstjelken är mest rak , trind, icke trädaktig, 

 med mjuka hårlika blad och nästan ensamma 

 bladskärmar. 



l,inn. Fl. Su. p. 108. Cl. 6. Hexandr. i.gyii. t/V/. Sv. Fl. s. i6a. K!, 

 6, Sexmänn. i:qvinii. K Vett. y4k. Handl. 1765". p. i6r. Vothm. Träg. 

 Cathech. Öfvers. at" O. Swartz. s. 162. ficc. Murr. App. Med. T. 5. p. 171, 

 Cullen Mat. Med. uebers. von Consbruch. 8:0 i/SO- P- lOj- Pharin. Asp, 

 Turiones, lladix^ 



E. 



ihuru v. Linné redan kände denna såsom vild vaxando 

 i Skåne, torde den dock knappast vara en ursprungligen 

 svensk inhemsk växt. Slägtet, som räknas till naturliga ört- 

 f^locken Liljeväxter , igenkännes med Gkiufven upprätt 

 blomma utan blomloder; ganska kort styl oeli 3 märken; 

 bäret formeras ölver blomman och liar 5 rum med meren- 

 dels 2 frö , som på yttre sidan äro konvexa. — Denna arten 

 har mångårig krypande rot, med långa raka trädlika költ- 

 aktiga rötter. Stjelkarne vara blott ett år, äro allmännast 

 raka, men hos en artförändring något nedliggande, greni- 

 ga och blndiga; hinna i synnerhet genom odling till en 

 höjd af 2 alnar. Bladen sitta knippvis, äro smala och spet- 

 siga. Blommorna, försedda med blomstjelkar, som utgå 

 mest från grenarnas fästen , äro nedhängande. Bloiuflikarne 

 eller blombladen äro likstora, ofta vid basen hopväxta. 

 De korta ståndarna sitta dolda inom och på blomflikarna. 

 Fruktämnet ar nästan rundt med 5 fåror och knappt någon 

 styl, men med 3 små märken, som åtskiljas, ju mera 

 frukten mognar. Bäret är Ijusrödt, glänsande, klotrundt 

 och ghitt samt fröen svarta. I Augusti träffas den i blom- 

 ma. Planterad fordrar den fet, lös och god jord, samt sol- 

 sken; vild trifves den äfven på ängar och i stenig sand- 

 jord vid hafsstränder. 



Södra Europa och Siberien äro Sparrisörtens rätta hem- 

 bygder, men för unga skottens skull, som egentligen kallas 

 Sparris odlas den nu äfven hos oss. De vilda ge bäskare, 

 men dock ätliga skott. Med en undransvärd hastighet upp-- 

 skjuta de af äldre rötter tidigt om våren, när värme och 

 våt väderlek inträffar och som de bli sega när de få växa 

 något öfver jordytan, plär man mornar o<.h aftnar afskära 

 dem. Bonnemain påskyndade Sparris-skottens framkomst 

 gcnoin rännor emellan sängarna ocii varmt vatten som led- 

 des i dem ; han tillskrifver vattenångorna den verkan att 

 skotten syntes 3 dar efter. Amlras försök ha senare visat 

 att samma utväg med fördel kan användas vid andra väx- 



