1909. No. 4. SYFILIS'S EPIDEMISKE OPTREDEN I EUROPA I I5. AARH. 3 
Inderne har derimod mere utvivlsomt lidt af forskjellige kjønssygdommel, 
baade af udflod og saar; sandsynligvis har der ogsaa optraadt konstitutio- 
nelle symptomer efter de lokale onder. 
Hos Hippokratikerne og de andre græske læger i den ældre tid findes 
intetsteds nogen sikker omtale af veneriske lidelser. De forskjellige syg- 
domsbeskrivelser, som man har ment hentydede til saadanne lidelser, og 
som jeg senere skal komme lidt tilbage til, synes mig for uklart affat- 
tede, til at man med nogen rimelighed tør drage en saadan slutning. 
I »Aforismerne< tales der saaledes om, at hos personer, der har knude- 
dannelser — piuara — i urinrøret, taber smerten sig, naar knuderne 
bryder op og danner materie?. (Gonorrhoe?) 
Naar der i et andet hippokratisk skrift? kun med et par ord siges, at 
den fønikiske sygdom er den forfærdeligste — Savatwdeotatog — af alle, 
er denne neppe, som enkelte har ment, nogen venerisk lidelse, men snarere 
spedalskhed 4 Denne sygdom var endnu ikke optraadt i nogen frem- 
trædende grad i Greekenland og var derfor Hippokratikerne mindre kjendt. 
Hvad den saakaldte Baal Peor’s plage, som rammede Israeliterne efter 
deres omgang med de moabitiske kvinder®, har været for en sygdom, lader 
sig ikke bestemt sige; men efter beskrivelsen maa den dog rimeligvis have 
været en smitsom genitallidelse®. Tydeligere tales der derimod et andet sted” 
om en sygdom, som ikke godt kan have været andet end gonorrhoe. 
Først i den senere antike tid og særlig i den romerske keiserperiode 
taler lægerne hyppigere om forskjellige lokale, ofte ondartede genitallidelser, 
1 Smlgn. H. Harser: „Geschichte der Medizin“. 3 Aufl. 1. B. S. 24. 
Naar nogle har ment, at de saakaldte ,indiske giftpiger“ — der fra barndommen af var 
opfødte med gift, og hvis omfavnelse eller endog blotte aande bragte døden — egentlig 
havde været syfilitiske personer, er dette lidet rimeligt, efter fortællingerne om dem at 
dømme. — Der gik i Europa i middelalderen mangfoldige eventyrlige sagn om saa- 
danne „giftige væsener", fortællinger, der først kom frem i et verk, som blev oversat 
fra arabisk i 12. aarh. Bogen, der kaldtes ,De secretis secretorum“, blev tilskrevet 
Aristoteles og fordunklede snart alle andre „aristoteliske“ skrifter. Aristoteles skulde, 
heder det bl. a., i Indien have advaret Alexander for en saadan farlig skjønhed! 
Se W. Hertz: ,Die Sage vom Giftmådchen". Abhandlungen der kgl. bayerisch. 
Akademie der Wissenschaften. 22. B. München 1897. S. or fg. 
2 4. afsnit; pkt. 57. LITTRÉ'S udgave. 
3 Anden bog af ,Forudsigelserne“, Prædicta. Pkt. 43. L.s udg. 
4 Denne mening støttes af en udtalelse i et senere skrift, der — maaske med urette — 
er tillagt Garten. — Den medicinske historiker Juttus Rosen»Bavum mener derimod, at 
der her tales om en genitallidelse. Se hans ,Geschichte der Lustseuche im Alterthume* 
etc. 3. Abdruck. Halle 1882. S. 264 fg. 
5 4. Mosebog; kap. 25. 
6 Dette er Rosenpaum's mening. L.c. S. 76 fg. 
7 3. Mosebog; kap. 15. Smlgn. Rosengaum I. c. S. 322. 
