4 A. L. FAYE. M.-N. Kl. 
saasom rubigo et satyriasis! 9: gonorrhoe, om ulcera, buboner, om kirur- 
giske operationer for forsnevringer af urinrøret o. a. 
Det samme kommer fremdeles igjen hos de senere byzantinske læger, 
ORIBASIUS (+ 403), AErius fra Amida (6. aarh.) og end mere hos Paurus 
fra Ægina (7. aarh.). Ved siden heraf omhandles ogsaa forskjellige lidelser, 
der nærmest maa forklares som konstitutionelle sygdomssymptomer. Om 
nogen forbindelse mellem disse onder eller om aarsagsforholdene i det 
hele udtaler de antike læger sig gjennemgaaende ikke *. 
Sexuelle lidelser var ogsaa, som det sees, vel kjendte av lægmænd. 
PLinıus d. æ. omtaler saaledes om sig gribende saar — nome, især op- 
trædende paa kjønsdelene”>. 
Puinius d. y. fortæller i et — mindre paaagtet — brev* at en mand 
i Norditalien paa hans tid dræbte sig selv og sin hustru af fortvivlelse 
over at have faaet en langvarig ulceration af »de skjulte legemsdele«, 
et onde, som hun(!) ansaa for uhelbredeligt. 
— — — maritus ex diutino morbo circa velanda corporis ulceribus 
putrescebat; uxor ut inspiceret, exegit.... Vidit, desperavit. Hortata est, 
ut moreretur, se cum marito ligavit abiecitque in lacum. — 
Om keiser Galerius fortælles der, at han døde — 311 e. Kr. — af 
en skjændig sygdom i kjønsorganerne, som varede et helt aar og for- 
tærede hans legemsdele. En tabes horrenda! Forgjæves var alle lægernes 
raad, siger den samtidige kirkefader Lacrantius®, — forgjæves alle anraa- 
belser om gudernes bistand! 
Det oftere nævnte spottende epigram af MartiAL® om den familie, hvor 
alle medlemmer var plagede af ,,figensvulster“ — fici —, er ikke klart. Man 
har tænkt sig, at dette ord skulde betyde „brede kondylomer“*. 
1 Dette udtryk omfatter dog vistnok ogsaa visse eiendommelige sygdomstilstande af mere 
psykisk art. 
2 Angaaende alle disse ting, — udtalelser fra lægerne, sygdomshistorier o. s. v., kan her for 
enkelthedernes vedkommende kun henvises til den udførlige fremstilling i PuıLıp G. HENSLER’S 
klassiske skrift ,Geschichte der Lustseuche, die zu Ende des XV Jahrhunderts in Europa 
ausbrach“. Bd. I. 1783. Senere medicinsk-historiske forfattere, som ROSENBAUM, SIMON 
A. Hırsch, HAESER o. a. har derfor i virkeligheden i denne henseende kun havt lidet 
at tilfoie. — H. Harser: „Geschichte der Medizin“. 3. udg. 3. B. 1882. S. 228. 
3 Herimod anbefales vadskninger af saaret med den syges egen urin, tilsat med natron. 
„Histor. natural.“ SrcriG's udg. 28, 18. 
4 ,Epistole“. Lib. VI; epist. 24. C.F. Mörcer's udg. Leipzig 1903. 
5 „De mortibus persecutorum“. Kap. 33. Opera omnia. Leipzig 1715. S. 1106. 
Denne plaga insanabilis havde keiseren faaet til straf for sine grusomme kristen- 
forfølgelser ! 
Sygdomshistorien gjengives ogsaa hos Srconrus („De occidentali imperio". Lib. II; 
anno 311), hvor det heder, at Galerius døde af en morbus foedissimus, der ødelagde 
hans instrumentum libidinis. 
a 
7. bog; epigr. 71. FRIEDLÄNDER'S udg. Leipzig 1883. 
=] 
I en anmærkning af udgiveren oversættes ordet med „Geschwür“. 
