6 Ar PAVE: M.-N. KI. 
De gamle folks udprægede renlighedssans, deres stadige vadskninger 
og badninger, maaske ogsaa deres depilation af skamhaarene 1, der ialfald 
i en senere tid var noksaa almindelig hos kvinderne, hvortil hos Semiterne 
ogsaa kom omskjærelsen, alt dette maa sikkerlig have bidraget til i hei 
grad at hemme udbredelsen af baade lokale og af konstitutionelle vene- 
riske lidelser trods de slappe sæder. Hvilken anledning til smitteover- 
førelse gav f. ex. ikke tilstrømningen til de store templer for Afrodite — 
og lignende gudinder — med den talrige befolkning af kvinder, som der 
var. Der er dog ikke anført noget fra den antike tid, der skulde tyde 
paa, at disse steder var særlig frygtede for sin smittefare. 
De her nævnte forklaringsgrunde strækker imidlertid ingenlunde alene 
til; der maa ogsaa have været dybere, ukjendte grunde til dette saa paa- 
faldende gunstige forhold. Smittestoffet maa sandsynligvis i hine tider paa 
en eller anden maade have været af en langt svagere og mindre ond- 
artet natur end senerehen. 
Den tidligere middelalder. 
Hvorledes tilstanden i saa henseende blev under folkevandringerne, 
og hvorledes forholdet i det hele var i den tidligere middelalder, derom 
kan kun lidet sikkert oplyses. Nærmest synes dog tilstanden som ovenfor 
antydet at have været overmaade gunstig. De germanske folk — ialfald 
de mere nordlig boende — maa efter alt, hvad der foreligger, i det hele 
længe have holdt sig fri for veneriske lidelser. I de gammelfranske epos, 
»Chansons de geste«, hvor der leilighedsvis tales om sygdomme hos hel- 
tene, nævnes intet, som med nogenlunde rimelighed kan henføres herhen. 
Det samme er tilfældet med et andet gammelt fransk digt »Les miracles 
de Sainte Geneviève?, staden Paris’s skytshelgeninde. Her regnes der 
op en mængde plager og sygdomme — hoste, hudsygdomme, rheu- 
matiske lidelser, alskens smertefornemmelser o. m. a. — hvilket G. altsammen 
helbreder med største lethed; men ingen af alle disse onder peger, saa- 
vidt man kan se, i retning af veneriske sygdomme. 
Heller ikke i de mærkværdige, storartede bodsprædikener, der er op- 
bevarede fra middelalderen >, findes der bestemte hentydninger til saadant. 
1 Rosenpaum |. c. S. 320 fg. 
2°O. Könn: „Über Erwähnung und Schilderung von körperlichen Krankheiten in alt- 
französischen Dichtungen“. Breslau 1902. 
3 Dr. med. et philol. L. KoreLmann: „Gesundheitspflege im Mittelalter. Kulturgeschichtliche 
Studien nach Predigten des 13., 14. und 15. Jahrhunderts“. Hamburg u. Leipzig 1890. 
S. 163. 
