24 A. L. FAYE. M.-N. Kl. 
Om Columbus taler ikke ScyLLarTius et ord; og det var dog kun et 
aar, siden han med sit følge havde været i staden, saa at alt vedrørende 
denne sag maatte jo endnu staa i det friskeste minde hos alle. 
Paa lignende maade udtaler ogsaa en patricier fra Verona, SUMMARIPA, 
sig 1 et lidet digt fra 1496, hvor det heder, at »fra det troløse og fiendtlig- 
sindede Gallien er denne morbus putridus kommenc« 1. 
Mere udsmykket og sagnmæssig lyder en udtalelse af en spansk geistlig 
Francesco DELGADO, som selv havde lidt forfærdelig af morb. gall. i hele 
23 aar”. Ifølge ham tog nemlig sygdommen sin begyndelse allerede 1488 
i Rapallo i nærheden af Genua iblandt franske krigsfolk til straf, fordi 
disse havde plyndret et leproseri der. 
Disse beretninger faar nu selvfølgelig staa ved sit værd, og maaske 
man i virkeligheden aldrig lærer den fulde sammenhæng med sygdommens 
epidemiske udbrud at kjende. Hæc quæstio certe adhuc sub judice! 
Den tanke, at morbus gallicus egentlig kun var en forandret form af 
den gamle lepra, som dengang omtrent var forsvundet i det sydlige 
Europa?, kommer forøvrig flere gange frem i denne tid. 
Af denne mening var saaledes den førnævnte samtidige læge GIOVANNI 
MAnARDI (1462— 1536) i Ferrara, en lærd og fordomsfri mand, en fiende 
af astrologien. Under sin overveielse frem og tilbage angaaende syg- 
dommens oprindelse forkaster han først læren om noget vestindisk ud- 
spring og bliver tilsidst staaende ved »den ældre opfatning, der var støttet 
til bedre vidnesbyrd«, nemlig at sygdommen tog sin begyndelse i Europa. 
. . . . Hæc est antiquior sententia et majoribus fulta testimoniis*. . . ! 
Dernæst fortæller han en historie om, at en spedalsk ridder i Valencia 
havde havt omgang med en scortum nobile, som derved fik den nye sygdom. 
Hun smittede igjen i kort tid over 80 personer(!), hvoraf nogle — som før 
nævnt — tog tjeneste hos den franske konge og bragte sygdommen med sig 
til hæren?. 
1 „Enarratio satyrica“ etc. H. Harser: „Historisch-pathologische Untersuchungen“. 1839. 
Sa 227) ig. 
bo 
Blev omsider helbredet ved brugen af Guajak, hvis legedomskraft mod sygdommen han 
derfor ogsaa høilig priser. D. blev antagelig smittet i aaret 1501 eller 1502 og udgav 
1529 et skrift om den nævnte plantes rette anvendelse. 
Se C. H. Fucus: „Francesco Delgado über den Guajak“. „Janus“; 2. B. Gotha 1852. 
Samoas: 
3 ,Lepra forekommer nu hyppigere i Gallien end i Italien, hvor den er rarissima“, siger 
FArLLoppio. L. c. 
= 
„Duo epistolæ de morbo Gallico". Lursinus I; s. 606. 
er 
Astruc, der vil bortforklare alle beretninger, der tyder paa optræden af veneriske 
lidelser i oldtid og middelalder, siger (I; s. 52) endog, at hvad en bekjendt engelsk 
kirurg i 14. aarh. JOHN ÅRDREN kaldte „arsura“ (sammentrukket af ardor urinæ), ikke 
var gonorrhoe, men et onde, som man fik ved samleie med en spedalsk kvinde(!. Syg- 
dommen kunde ikke være farlig, mener A., siden ARDREN anbefaler herimod indsprøit- 
