26 A. L. FAYE. M.-N. Kl. 
contagio omnes infecit, qui postea in ejus amplexus venerunt atque sic ex 
Lepra et Bubone venerea Gallica ista Lues orta. . 
Ukyskhed, siger Par. videre, er moder til den galliske sygdom; derfor bør 
ogsaa denne tage sit navn fra Venus, som nu hersker mere end nogensinde. 
Wer will solch widerreden, die Unkeuschheit der Frantzösischen Kranck- 
heiten ein Mutter istl. — Nuhn wissent?, dass die Luxuria (udsvævelser) und 
die Venus so gewaltig nie gewesen sind als zu der Zeit dieser Geberung 
(denne >: sygdommens tilbliven). 
PARACELSUS fandt derfor det navn, som en samtidig bekjendt, fransk 
læge Jacques DE BETHENCOURT? havde givet sygdommen i et skrift, nemlig 
morbus venereus, for særlig passende. Navnet, hvoraf det tyske »Lust- 
seuche«, slog ogsaa meget an! 
Noksaa eiendommeligt for sin tid er det, naar von Hurren* fortæller, 
at man i hans tidlige ungdom talte om nogle vingede smaaorme — vermes 
alati — som sygdommens overforere. Rigtignok troede man, at de skulde 
findes blandt ærterne, som det derfor var forbudt at spise! 
H. tordner forøvrig — ligesom PARACELSUS — mod tidens yppighed og 
udskeielser. Hvad vilde Carolus Magnus, hvad vilde Ottonerne sige, om de 
kom tilbage og blev vidne til vort levnet?" 
Ved siden af de førnævnte tilforladelige forskjellige vidnesbyrd i sin 
almindelighed om, at sygdommen viste sig i Italien før Karl 8.s tog, er 
der ogsaa som før antydet opbevaret meddelelser om enkelte tilfælde af 
sygdommen hos bestemt angivne personer længe før Amerikas opdagelse. 
Forløbere, som disse tilfælde ovenfor er kaldt! Beretningerne tør dog 
neppe siges at være ganske historisk sikre. 
Ganske betydningsfuldt er i denne henseende et trøstebrev?, som en 
italiensk statsmand PETRUS MARTYR DE ANGLERIA (ANGLERIUS) sendte, — 
efter hvad der angives under 5. april 1488, — til en ven i Spanien, 
Bareosa 6, lærer i græsk i Salamanca. I brevet udtalte Perrus nemlig 
sin beklagelse over, at »B. var falden i den eiendommelige sygdom i vor 
tide — in peculiarem nostri temporis morbum, som heder bubas i Spanien, 
i Italien morbus gallicus, og som af nogle læger kaldes Elephantia, af 
andre for et andet navn. ANGLERIUS bruger saaledes her de samme syg- 
domsnavne, der i de nævnte to lande senere vedblev at være betegnelsen 
for den nye lues, ligesom de angivne symptomer øiensynlig peger i denne 
retning. Der tales saaledes om stivhed, svækkelse og stærke smerter i 
ledene, hæslige saar i munden o. a. 
„Grosse Wundartzn". 2. bog; s. 67. 
„Gr. Wundartzn. Von Ursprung und Herkommen der Frantzosen“. 1. bog; kap. 3; 5. 191. 
Do oe 
3 „Nova poenitentialis quadragesima, nec non purgatorium in Morbum Gallicum sive 
venereum“. Paris 1527. — Smlgn. fremstillingen hos K. SPRENGEL: , Versuch einer 
pragmatischen Geschichte der Arzneikunde“. 3. Th., p. 85. 
4 Lursinus I; s. 275. 
5 „Opus Epistolarum“. Amsterdam 1570. Lib. I; epist. 68. 
lor) 
Ogsaa kaldet Arıus Lusiranus, da han var Portugiser af fødsel. 
