42 AL EAVES M.-N. Kl. 
Man talte derfor som nævnt hyppig nok ligefrem om, at man havde faaet 
denne sygdom som enhver anden). Syfilis maa ogsaa overensstemmende 
med alle beretninger have været langt mere smitsom i begyndelsen, end den 
senerehen blev. Sygdommen maa ligeledes have havt et mere akut og 
sammenhængende forløb. Om længere frie mellemrum og nye udbrud var 
der mindre tale! »Jeg har ofte seet«, siger FALLOPPIO*, »mange blive smit- 
tede, ikke igjennem pudenda, men ved kys, ved slikning(!), ved berørelse 
og omfavnelse, igjennem den syges sved(!) ved brug af en saadans 
klæder, endog kun ved at gaa med hans støvler<, — caligulæ sanie imbutæ. 
Ifølge TorELLA? blev en mand smittet ved at ligge i samme seng 
som en syg broder. CATANEUS forsikrer *, at der kunde finde smitteover- 
førelse sted blot ved langvarig omgang med en syg. 
Saa ængstelig var man for at færdes sammen med de syge, at ULRICH 
von HUTTEN priser det som en særlig stor og høimodig handling, at en navn- 
given ven ikke som alle andre svigtede ham (H.) i hans ulykke, men stod 
ham bi trods hans stinkende saar. 
. . .. quum ob morbi foeditatem spurcissime foeterem”. . 
Lignende meerkelige historier findes der nok af fra hin tid. Men 
hvad skal man tilsidst sige, naar som ovenfor antydet Diaz DE Ista 
ganske alvorlig meddeler som sin sikre erfaring, at hvis man besprøiter 
kaalplanter i en have med vand, hvormed man har vadsket de smittedes 
toi, faar kaalen derefter et slags pustler, der ganske er lig dem, som op- 
træder i morb. gallic.f. 
Skarpt og bestemt udtaler derimod en ellers ukjendt lege Tanus 4 
sig derhen, at skjoger, koblere og svirebrødre faar sygdommen snarest, 
og tilfoier han, dette har skeet ikke blot efter, men ogsaa for Karl 8.s ind- 
fald i Italien". De personer derimod, som er kyske og afholdende — 
casti et sobrii —, er ligesaa trygge for smitte som bjergboerne i Alpedalene. 
»Efter min erfaring<, siger FALLoppio, »smittes ældre folk mindre let end 
yngre, fordi deres legemsvæsker ikke gjerne bliver saa heftigen ophedede 
som de unges.< 
I Det var derfor ganske vist i tidens øine intet paafaldende i, at mange skrifter om den 
nye sygdom tilegnedes geistlige, selv paven, — ja, endog kvinder. De geistlige selv 
optraadte jo som forfattere paa dette omraade. 
bo 
Luisinus II; s. 778 fg. Kap. 22. 
3 Lursinus II; s. 550. 
4 Luisinus I; s. 143. 
5 Fucus: „Die ältesten Schriftsteller“ etc. S. 345. 
6 Se gjengivelsen i CANSTATT'S „Jahresbericht“ 1867, I; s. 368. 
I et skrift tilegnet pave Leo 10 (f 1521). Optaget i GRUNERS samleverk: „De morbo 
Gallico Scriptores medici et historici, partim inediti, partim rari“. Jena 1793. S. 4 fg. 
8 Tanus synes altsaa her i al stilhed at medgive, at udbruddet af den nye lues var ind- 
truffet tidligere end Karl 8.s tid, — siger GRUNER i en anmærkn. |. c.; s. 71. 
