1909. No. 4. SYFILIS’S EPIDEMISKE OPTRÆDEN I EUROPA I 15. AARH. 51 
correptus fuit ab intensissimis doloribus capitis . . brachiorum . . tibiarum... 
Elapsis postea X diebus apparuerunt multæ pustulæ . 
Med hensyn til pustlernes udseende angives det af andre, at de lige 
efter frembrudet oftest var mere gulagtige, men at de snart blev morke 
og sorte. 
Behandling af lues. Imod denne sin kvalfulde tilstand kjæmpede nu 
GRUNPECK ihærdigen paa alle maader. Der var stor uenighed iblandt læ- 
gerne angaaende behandlingen !, siger han; og fandt han derfor ikke raad 
og hjælp nok hos de lærde, gik han til de ulærde: thi, siger han, det var 
bestemt fra oven(!), at de sidste i besynderlighed skulde forstaa sig paa at 
helbrede denne sygdom. 
. . . præcipue quia divinitus ordinatum est, quod soli rustici et barbari 
hunc morbum curare possint>. 
En lignende udtalelse findes hos en samtidig spansk geistlig VILLALBA’. 
Fra Sevilla fortæller Diaz pe Ista, at da lægerne der ikke kunde finde 
noget virksomt middel imod sygdommen, gav Ferdinand og Isabella behand- 
lingen fri for hvemsomhelst. En tæppevæver traadte da frem med en salve, 
hvormed han gjorde mange angivelig vellykkede kuref, 
TorELLA klager dog haardelig® over de mange vagabundi og impostores 
(bedragere), som under alskens markskrigerske løfter paatager sig at behandle 
den galliske sygdom. 
Endelig lykkedes det Grunpeck til hans usigelige glæde at vinde seir 
over sygdommen, efter to aars uafbrudte lidelser og kamp; og tilsidst fik 
han atter sin stilling tilbage som sekretær hos keiseren. 
Ved siden af forskjellige dekokter o. a. indvendige og udvendige 
midler, — deriblandt emplastrum ex argento vivo, — anvendte GR. især 
jævnlige, kraftige svedebad og gjentagne rigelige aareladninger. Disse 
blev almindeligvis foretagne paa »de blodaarer, som kaldtes venæ hepaticæ< 
1 Paracetsus skildrer levende den store forvirring, som herskede blandt datidens læger, 
ligeoverfor behandlingen af denne nye, ukjendte sygdom . . . volget daraus mechtiger 
yrrsal, in welchem schmirben, reuchen, weschen, schwitzen, höltzen, etzen etc. eingefürt 
werden. ,Vom Holtz Guajaco. Præfatio. Chirurg. Bücher u. Schriften“. Strassburg 1605. 
S. 323. 
Fucus l.e. S. 60. 
SCHNURRER |. c. II; s. 47. 
Antagelig en kviksølvsalve, — hvilket snart syntes at være bleven bekjendt. — FINCKEN- 
mm Ow bo 
STEIN L. c., 5. 26 fg. 
or 
Luisinus l.-c. I; s. 502. 
