1909. No. 4. SYFILIS'S EPIDEMISKE OPTRÆDEN I EUROPA I 15. AARH. 61 
Sygdommen blev efter nogle aars forløb noget mildere i hele sin 
optræden, siger han; og dette var blevet endnu mere fremtrædende paa 
hans tid. Pustlerne var ikke længere saa udbredte, smerterne var aftagne 
i pinefuldhed og voldsomhed; men til gjengjæld var gummata(!) blevne 
desto hyppigere, ligesom affaldning af hovedhaar, skjæg og øienbryn var 
blevet meget mere fremtrædende. 
Denne haaraffaldning, og fornemmelig tabet af øienbrynene ansaa Brassa- 
voral fast som et pathognomonisk tegn, især hos dem, som man gjerne vidste om- 
gikkes meretricula o. lign. ,Saadant følger ikke med nogen anden stor sygdom*, 
mener han. ,At miste haaret faar jo regnes iblandt de mindre onder, syg- 
dommen fører med sig; men dette prisgiver dog de syge til menneskenes latter“! 
Den store skaldethed gjør folk stundom rent naragtige at skue, siger 
ogsaa FRACASTORO ?. 
At haaraffaldning var tiltaget ganske betydelig i sygdommens løb, frem- 
hæver ligeledes FazLoppio® kraftigen, Dette foranledigede igjen, at folk nu 
paa den tid atter som i fortiden begyndte at bære langt skjæg for at undgaa 
mistanken om at have havt sygdommen. „I de sidste 40 aar har vi nu ikke 
barberet os“, siger F.; „for den tid var der ingen haaraffaldning(!), og dengang 
ragede folk sig. Tre uting har Spanierne bragt over Italien: slaveri, tyrannis, 
— morb. gall. og det lange skjæg*" +. 
Som en anden eiendommelighed ved sygdommen paa den tid anfører 
Tomiranus videre, at der fast hos hver syg optraadte gonorrhoe. Lues 
var alligevel nu i det hele gaaet saa tilbage i styrke, at »det for sanden 
tor siges, at den er sin afslutning naer«. 
. . . pro certo asserere possumus, eum (sc. morbum) jam proximum 
esse terminationi”. 
Lidt spottende tilfeier han, at menneskene paa grund af denne for- 
mildelse af sygdommen derfor ogsaa for en stor del havde tabt sin tid- 
ligere skræk for den. Man var ikke længere nu saa ængstelig for at om- 
gaaes de syge; og om nogen vilde gifte sig, spurgte man kun efter med- 
giften, og ingen tænkte som før paa, om den anden part kunde have den 
galliske syge. 
Den hyppige optræden af gonorrhoe udhæver ogsaa FartrorP10 6, der til- 
lige paastaar, at dette symptom først var begyndt femten aar tidligere. Den 
1 Lursinus II; s. 677. 
Lursinus I; s. 1990. 
3 Lursnus II; s. 780. 
+ Denne nye skik og dens hemmelige aarsag hentyder aabenbart Brantome til med en 
bemærkning i hans ,Vie des galantes dames“. Discours II. Nouvelle édit. Paris 1872. 
S. 60. 
® Lursmus 2. bog; kap. 2. 
Lussınus II; s. 780. — Hvad der her menes med gonorrhoe, er ei ganske klart; rime- 
ligvis baade sædtab og gonorrhoe i den nuværende betydning. Nærmere at gaa ind 
paa denne uheldige sammenblanding af forskjellige sygdomme, som herved opstod, og 
som for lange tider medførte stor forvirring i opfatningen, hører ikke hid. 
