64 A. L. FAYE. M.-N. Kl. 
IV. 
Nicolaus Leonicenus. 
En noget enestaaende stilling iblandt de tidligste verker angaaende 
morb. gallic. indtager et skrift, der udkom i Venedig! sommeren 1497, — 
»Libellus de epidemia, quam Itali morbum gallicum, Galli vero neapolitanum 
vocant<, — og som var forfattet af en da allerede noget ældre, anseet læge 
Nicoraus LEONICENUS (1428—1524), den første forfatter i Italien om dette 
emne >. 
Denne mand, der var en ivrig modstander af Araberne og deres efter- 
følgere, banede efter al sin evne veien for en ny retning inden medicinens 
studium. L. søgte nemlig forbi Avicenna og Arabernes Galen for at øse 
umiddelbart af de gamle klassikeres rige kilder. L. oversatte selv Hippo- 
krats Aforismer, idet han samtidig udtalte sin beklagelse over, at der paa 
hans tid endnu var bleven oversat for lidet af denne »lægekunstens fader«. 
Men nu blev rigtignok til gjengjæld Hippokrats lærdomme, forsaavidt han 
kjendte dem, den omtrent ubetingede rettesnor — en ny »kanon« — for 
L. Ganske at frigjøre sig for den gamle tids scholastiske aand og autori- 
tetstro formaaede heller ikke L., som rimeligt kunde være. Han blev dog 
en kraftig forlober for en nyere tid og kom et godt stykke fremad paa 
den rette vei. 
Uden at L. gaar nærmere ind paa at beskrive sygdommens gang, — 
den han vel mente var kjendt nok — udmærker hans verk sig ved en 
nøgtern, kritisk bedømmelse af de nye, ukjendte sygdomsforeteelser; og 
hvad der fremfor alt her har sin store betydning, er, at L., som antydet, 
paa sin maade ganske bryder med de gamle overleveringer og i saa hen- 
seende overragede alle tidligere forfattere om dette emne. I modsætning til 
1 Inpomo Arpı Manvan (M. var en meget fremstaaende humanist og bogforlægger i Venedig), 
— Mense Junio MIIID. — Denne ældste udgave, der er meget sjelden og kostbar, 
har forfatteren af det foreliggende arbeide velvillig faaet udlaant fra det Kgl. Biblio- 
thek i Kjøbenhavn, hvorfor jeg er dette megen tak skyldig. 
2 Efter en af hans disciples udsagn, hvilket Astruc finder troværdigt. L.c. II; s. 553. 
