1Q00. No. 4- SYFILIS'S EPIDEMISKE OPTRÆDEN I EUROPA I 15. AARH. 75 
Dette er, hvad jeg (L.) har havt at skrive om den galliske sygdom, 
dens væsen og aarsager. Dersom nogen maaske forventede af mig, at 
jeg skulde betegne lidelsen med et eller andet bestemt navn, som de 
gamle brugte, ligesom om den var en enkelt species, da maa en saadan 
endelig forstaa, at jeg ikke har kunnet udtrykke mig paa anden maade, 
end sygdommens mangfoldige natur — natura multiplex — krævede det; 
og dette vil han komme til at gjøre, saasandt han lægger mærke til, at 
Hippokrat, hin store mand i viden, har beskrevet en lignende epidemi 
med lignende symptomer fra sin tid. Den, som tiltror sig at forstaa mere 
end H., han kan jo prøve at beskrive den galliske sygdom bedre(!) Vi (L.) 
har efter vor ringe evne her bragt frem, hvad vi mente om denne 
sygdom. 
Om nogen til slutning endogsaa vilde forlange det af mig, at jeg 
her skulde forklare, med hvilke midler man skulde hjælpe imod sygdommen, 
saa vilde dette ikke kunne ske uden megen vidtløftighed, da sygdommen 
er saa mangfoldig; for hver enkelt art af pustler maatte man da fore- 
skrive særskilte medikamenter, men af saadanne raad er alle lægers 
verker opfyldte, og derfor er dette overfledigt (!). 
I sin almindelighed vil jeg (L.) dog tilholde lægerne, at de maa vogte 
sig for at følge den daarlige skomagers vis at beskoe alle fødder efter den 
samme læst, og det vil man gjøre, hvis man vil helbrede morb. gall. med 
den samme medicin hos alle syge. Lægerne maa heller ikke som de fleste 
bedragere — deceptores — gjør, indgnide det besmittede legeme med til- 
bagedrivende salver. Thi ligesom disse vel oftere befrier huden (for udslettet) 
og letter den for øieblikket, saaledes trænger de sygdommen tilbage til 
de indvendige dele og gjør den farligere end for. Men for at jeg endelig 
for en del skal omhandle den rette vei og en fornuftig plan for behand- 
lingen, saa tror jeg ikke, noget gavner saameget i denne sygdom som en 
rigelig aareladning. Thi ligesom det er hensigtsmæssigt, naar den gule 
galde er gaaet tilbage og ind i legemet igjen, da at udtømme den ved et 
eller andet passende middel, saaledes gjælder det samme, naar den sorte 
galde, det salte slim eller nogen anden overflødig væske tager overhaand 
(som 1 morbus gallicus). 
Kort iforveien havde L. mindet om, at Galen, der ikke var bange for 
at bruge dristige midler, i tre forskjellige hovedtilfælde vilde aarelade endog 
til afmagt — animi defectus, — nemlig ved svære phlegmonøse betændelser, 
under heftige febertilstande etc. — febres ardentes — og ved særlig voldsomme 
smerter. 
Blodudtømmelser — lige til besvimelse — var nu ogsaa en tidlang et meget 
anvendt middel mod sygdommen. Det varede dog ikke saa ret længe, før 
flere og flere læger begyndte at betvivle nytten heraf; de ivrede imod dette 
