2 S. A. HEYERDAHL. M.-N. KI. 
Resultatet af perkussionen af venstre thorax's halvdel beskriver han 
saaledes: 
»2do Sinistrum thoracis latus percussum, sonum dat in priore parte a 
clavicula incipiendo usque ad quartam costam veram. At ubi cor situm 
pro parte obtinet, quandam plenitudinem sonus exhibet manifeste indicans: 
solidiorem cordis partem ibi locatam vividam resonantiam pro parte ob- 
tundere. 
In laterali & postica sinistri thoracis parte, eædem se habent sonitus 
perceptiones, uti in dextro ad N. 1 recensebantur. 
3tio Sternum totum percussum resonat, ita clare, ac thoracis latera: 
excepto illo loco, cui cor pro parte subjacet; ibi enim paulo obscurior so- 
nus percipitur (Auenbrugger 1. c. Observ. I $ III, 2 og 3). 
Det ligger ner at tro, at Auenbrugger ogsaa har bedomt sine per- 
kussionsfund efter følelse (resistensfølelsen) og ikke alene efter lyden; ellers 
er det vanskeligt at forstaa, hvad han mener, naar han skriver: »ubi cor 
situm pro parte obtinet, quandam plenitudinem sonus exhibet« (Auenbrugger 
l. e. Observ. 1 $ I, 3). 
Med den direkte eller umiddelbare perkussion (som vi benævner Auen- 
bruggers methode) var grundstenen bleven lagt til en hel ny bygning i 
den fysikalske undersøgelsesteknik. 
Man skulde tro, at Auenbruggers samtid vilde optage en saa værdi- 
fuld undersøgelsesmethode med forstaaelse og begeistring; men saa var 
langt fra tilfældet. 
En af perkussionsteknikkens faa tilhængere var Wienerlægen M. Stoll 
(1776), som benyttede perkussionen flittig paa sin klinik og angav det 
theoretiske grundlag for methoden 1. 
Med hans ded (1787) var den sidste stotte for Auenbruggers methode 
borte, og hele perkussionsteknikken gik fuldstændig 1 glemmebogen ti! be- 
gyndelsen af det nye aarhundrede. 
Det var Corvisart, Napoleons livlæge, som i 1808 først drog den 
frem af glemslen og uddannede den videre; han udgav en fuldsteendig 
oversættelse af Auenbruggers bog med udførlige kommentarer og optog 
senere perkussionen som et værdifuldt diagnostisk hjælpemiddel i sin bog 
om hjærtesygdomme*: 
»Dans le rang des moyens extérieurs propres a faire reconnaitre les 
affections de l’organe central de la circulation, on doit accorder une place 
distinguée å la percussion de la poitrine. Ce moyen, dont j'ai fait une 
1 Cit. hos P. Niemeyer: Handbuch d. Percussion und Auscultation. Bd. I, pag. 11. 
2 Corvisart, J. N.: Essai sur les maladies du coeur et des gros vaisseaux. Paris 1811. 
