1900. No.6. ORTHODIAGRAFERING AF HJÆRTET OG LUNGERNE. 7 
Weils indgaaende studium af perkussionslydens dannelse og hans kri- 
tik af tidligere forfatteres meninger om forskjellige vigtige kapitler af hjærte- 
perkussionen, som spørgsmaalet: stærk og svag perkussion, — absolut og 
relativ hjærtedæmpning, har øiensynlig været af stor betydning for manges 
opfatning af disse forhold; jeg skal derfor komme lidt nærmere ind paa 
hans arbeide. 
Han udtaler for det første, at lungevævet ved perkussion af thorax 
kun kan svinge med i det høieste til en dybde af 4 cm. (Weil 1. c. pag. 42). 
Alle pathologiske og fysiologiske processer, som er fjernet mere end 
høist 4 cm. fra lungeperiferien, er derfor uden indflydelse paa perkussions- 
lyden (det gjælder her naturligvis kun tilnærmelsesværdier). (Weil 1. c. 
pag. 42). 
Stadig finder man den mening udtalt, siger han, at et 7 dvbden lig- 
gende lufttomt organ bag et overfladisk liggende luftfyldt organ formaar 
at dæmpe lvden af det sidste, og at det derfor er muligt at udperkutere et 
i dybden liggende lufttomt organ, som lever, hjærte, milt, gjennem de 
luftholdige organer, som bedækker dem, ved stærk perkussion. Han anser 
det for overordentlig vigtigt at paapege, hvor urigtig denne lære er, fordi 
troen paa dette dogmes ufeilbarhed altfor let vil bringe bedømmelsen af 
de perkussoriske grænser ud paa skraaplanet. 
Det dreier sig her, efter Weil, om en falsk forklaring af rigtigt iagt- 
tagne kjendsgjerninger. Man har fundet, at der paa steder, hvor et luft- 
tomt organ ligger bag et luftfyldt, f. eks. i 5te høire interc.rum, hvor leve- 
Oo" 
> 
g lungen, eller i 3die venstre interc.rum, hvor hjærtet befin- 
ren ligger ba 
der sig bag lungen, høres lyden ved stærk perkussion mindre høi end i 
4de høire og 2det venstre interc.rum, hvor der bag lungen ikke findes 
noget lufttomt organ eller, hvor dette er adskilt fra brystvæggen ved et 
tykt lag lungevæv. Ved svag perkussion savner man derimod denne diffe- 
rens eller finder den utydelig. 
Denne relative dæmpning ved stærk perkussion har man tænkt sig 
opstaaet derved, at det lufttomme organ i dybden har en vis evne til at 
dæmpe lyden af det luftholdige, som ligger over det. 
At det ikke er saa, mener Weil at kunne bevise ved ganske enkle 
experimenter. Lægger han nemlig paa en ramme 2 lige store lunge- 
stykker, som perkuteret hver for sig gir lige høi lyd, og perkuterer saa det 
ene af disse, naar det ligger paa et stykke lever, saa blir lyden af det 
lungestykke, som ligger paa leveren, ikke i mindste maade dæmpet, tvert- 
imod, lyden blir saagar noget høiere (vel paa grund af bedre reflektion af 
lydbølgen). 
