8 S. A. HEYERDAHL. M.-N. KI. 
Dannelsen af den relative dæmpning i 5te høire og 3die venstre interc.- 
rum skyldes væsentlig den mindre tykkelse af det luftholdige parenchym; 
svingningsmassen blir mindre. Et andet bevis for rigtigheden heraf ser 
Weil deri, at grænsen for den relative hjærte- og leverdæmpning ikke er 
skarp, overgangen fra høi sonor til relativt dæmpet lydzone sker lidt efter 
lidt, svarende til det efterhaanden smalere og smalere lungeparti. Endelig 
gaar grænsen for den relative hjærte- og leverdæmpning, ogsaa hvor den 
lader sig fastslaa paa exakt maade, ingenlunde i de anatomiske grænser af 
disse organer; den viser meget mere et konstant forhold til lungeranden, 
som den i almindelighed følger i en afstand af nogle centimeter; hvor et 
lufttomt organ i dybden er adskilt fra brystvæggen ved et over 4 cm. tykt 
lungelag, er perkussionslyden ligesaa høi som paa andre steder, hvor der 
slet ikke findes luftomt organ i dybden. 
Selv om den relative lever- og hjærtedæmpning, efter Weil, ikke for- 
aarsages direkte af disse organer, kan man alligevel anvende den relativt 
dæmpede lyd til tilnærmelsesvis bestemmelse af disse organers størrelse 
og leie, fordi der bestaar .et intimt forhold mellem organets størrelse og 
leie paa den ene side og forløbet af lungerandene og tykkelsen af den 
lungesubstans, som befinder sig mellem organet og brystvæggen paa den 
anden side. (Weil 1. c. pag. 47, 48 & 49). 
Som vi ser, svinger opfatningen af hjærteperkussionen stadig — der 
dukker op nye varianter af perkussionsmethoden, gamle varianter blir nye 
og nye blir gamle — og dog er tydeligvis hjærteperkussionen i stadig 
udvikling,, om end udviklingen ofte viser store svingninger. 
Af arbeider paa perkussionsteknikkens omraade i 80-aarene vil jeg 
ogsaa nævne L. Riess’s!, som til sine hjærteundersøgelser anvendte almin- 
delig (middels stærk) perkussion; han anser den absolute hjærtedæmpning 
for saa lidet brugbar, at han har vænnet sig af med at bestemme den for 
mange aar siden; han finder, at det lader sig gjøre, med nogen øvelse, 
at bestemme den relative hjærtedæmpning med almindelig perkussion, men 
indrømmer, at hans tal (hjærtebredde 111/14 cm. gjennemsnitlig) er for lave. 
Riess anser de anatomiske linjer: mammillarlinjen, parasternallinjen og 
sternallinjen for usikre og benytter kun midtlinjen som udgangslinje for 
sine hjærtemaal. 
I 1889 offentliggjorde O. V. Petersson? i et større arbeide de resul- 
tater, han var kommet til angaaende hjærteperkussionen. Han er forbau- 
1 Riess, L.: Uber die percutorische Bestimmung der Herzgrenze. Zeitschr. f. klin. Medicin. 
Bd. XIV. 1888. 
2 Petersson, O. V.: Kliniska studier betråffande de perkussoriska förhållandena öfver hjertat. 
Upsaia låkareförenings förhandlingar 1889—90, pag. 94 og 97. 
