12 S. A. HEYERDAHL. M.-N. KI. 
ikke foretages paa denne hjærtedæmpning med blot tilnærmelsesvis nei- 
agtighed, og dæmpningsfiguren gir i det store og hele ikke bedre oplys- 
ninger om hjærtets tilstand end den almindelige med middelsstærk per- 
kussion fundne relative hjærtedæmpning, idet den blot peger i retning af, 
om hjærtet er forstørret i den ene eller begge halvdele, ofte ikke en- 
gang med saa stor sikkerhed som den almindelige relative hjærtedæmp- 
ning.< 
>Spørger vi nu til slutning, < siger han, »hvilken betydning den rene af- 
dæmpede perkussion har for hjærtets perkussionsforhold, vil det sees, at 
den er meget nær ved at være lig nul; dog kan den maaske undertiden 
faa betydning ved bestemmelse af kargrænsen, idet den muligens kan 
hjælpe til paavisning af udvidelse af de store kar. Baco har sikkert ret, 
naar han siger: Ingenio humano non sunt alae addendæ sed plumbum.« 
Af de forfattere, som i de sidste aar har arbeidet med hjærteperkus- 
sionen, maa jeg specielt nævne professor Goldscheider!, hvis afhandling 
over dette emne i 1905 vakte megen opsigt. 
Goldscheider fortæller, at han til at begynde med var hildet i den 
traditionelle opfatning, at man maatte perkutere stærkt for at perkutere 
dybt. Ved senere undersøgelser kom han til ganske andre og modsatte 
anskuelser, nemlig, at det er den svageste perkussion (Schwellenwerth- 
perkussion), som gir de rigtige hjærtegrænser. Denne opfatning var forøv- 
rigt ikke ny. Ved forhandlingerne paa sidste kongres for indre medicin 
(1904) havde Turban (Davos) allerede paavist, at man finder den sande 
hjærtegrænse ved svageste perkussion. 
Vanskelig er perkussionen af hjærtet ved emphysem, men ogsaa her 
yder »Schwellenwerthperkussion« mere end andre perkussionsmethoder. 
Goldscheider, som kunde kontrollere sit perkussionsfund med o7#ho- 
diagrammer, sammenfatter resultatet af sine undersøgelser derhen, at man 
ved ganske svag, neppe hørbar perkussion (G. perkuterer altid finger- 
finger, perkuterer i interc.rum, altid udenfra—indover), er istand til med 
stor, for praksis fuldstændig tilstrækkelig, sikkerhed at udperkutere den 
sande hjærtestørrelse; af alle perkussionsmethoder for den relative hjærte- 
dæmpning fortjener denne fortrinet. 
Naar trods Turban, Ottomar, Rosenbach, Laache, Petersson og andre 
denne allersvageste perkussion, som det sikreste middel til at bestemme 
den sande hjærtegrænse, mærkværdig nok hidtil ikke har fundet anklang, 
saa ligger det aabenbart deri, at man ikke er gaaet frem med tilstrækkelig 
1 Goldscheider: Uber Herzpercussion. Deutsche Med. Wochenschrift. 1905. No. a. 
