1909. No.6. ORTHODIAGRAFERING AF HJÆRTET OG LUNGERNE. 19 
Til markering af papillerne blev anvendt runde blymerker af ca. en 
2-øres størrelse med en liden central aabning. Baade blymerkerne paa 
papillerne og paa midtlinjen kunde sees tydeligt under gjennemlysningen. 
Røntgenrørets luftgehalt blev for undersøgelsen reguleret saaledes, at 
der udsendtes fra røntgenrøret straaler af haardhedsgrad: Walter no. 5—6, 
snarere lidt mere penetrerende straaler end vanlig ved en almindelig bryst- 
gjennemlysning. Det viste sig nemlig, at optegningen af nederste hjærte- 
grænse til venstre for hvirvelsøilen hos lidt korpulente individer som 
regel først var mulig, naar røntgenrøret havde denne haardhedsgrad. 
Det undersøgte individ opfordredes som regel til at ligge rolig og puste 
almindelig under optegningen af orthodiagrammet; var individet til at be- 
gynde med urolig og altereret, ventede jeg et par minutter med optegningen, 
indtil respirationen blev rolig og normal, hvilket jeg let kunde kontrollere 
paa den fluorescerende skjærm. 
Den orthodiagrafiske punktering foretog jeg i respirationspausen, und- 
tagen i 57 tilfælde, hvor inspirationsstillingens indflydelse paa hjærtets og 
diaphragma’s stilling i thorax skulde gjøres til gjenstand for nærmere un- 
dersøgelse. 
Respirationspausen viste sig at være den bedste respirationsstilling at 
optegne orthodiagrammet i, idet diaphragma i denne stilling var længst tid 
i ro og altid indtog tilnærmelsesvis samme stilling. 
Undersøgelsen i respirationspausen har jeg lagt særlig vægt paa; jeg 
er ved en række undersøgelser, som jeg her ikke skal offentliggjøre, 
kommet til det resultat, at det er af meget stor betydning for at erholde 
et korrekt orthodiagram, at kun respirationspausen benyttes til markering. 
Markerer man i inspirationsstilling, faar man let uoverensstemmende 
resultater, fordi diaphragma og dermed hjærtet indtager forskjellig stilling 
for hver inspiration, eftersom denne er dyb, overfladisk eller middels. 
Alle mine orthodiagrammer er optegnet efter dem indirekte methode, 
hvorved orthodiagrammet tegnes op paa den fluorescerende skjærms glas 
og derfra overføres paa kalkerpapir. 
Ved den direkte methode tegner man orthodiagrammet direkte op paa 
patientens hud, idet man benytter en fluorescerende skjærm med hul i. 
Begge methoder har sine fordele og sine mangler. Ved den direkte 
methode faar man straks relationerne til costæ, papillerne, sternum o. s. v.; 
paa den anden side er denne methode ikke saa exakt paa grund af bryst- 
kassens krumning og hudens forskyvelighed; den indirekte methode er 
derfor at anbefale, naar man vil have de nøiagtigste maal. 
I den første tid, efter at jeg var begyndt at arbeide med Moritz's 
orthodiagraf, optog jeg orthodiagrammer af hjærtet, diaphragma og kar- 
