SKOGSBIOLOGISKA STUDIER. 3 
fossil, härstammande från de äldsta lifsperioderna på jorden. Dessa 
schiffrar äro på grund af sin sammansättning ett för vegetationen 
godt näringsmaterial, hvarför äfven skogarna inom Hyolithuszonen förete 
ett mer växtligt och frodigt yttre än annorstädes inom området är fallet. 
Berggrunden går endast undantagsvis i dagen. Detta inträffar i 
allmänhet invid vattendragens stränder, där vågsvall och rinnande vatten 
varit i tillfälle att rentvätta klipporna, i klyftor och 3 fjällbranter samt 
på för vindarna exponerade lokaler, i synnerhet å fjällens högre belägna 
delar. Dock anträffas äfven å andra ställen kala klippor, såsom vid 
barrskogsgränsen på västra sluttningen af Ramanåive. Här iakttog jag 
en kilometerlång, 100—200 m. bred, svagt sluttande, kal berghäll, vid 
hvars nedre kant barrskogen upphörde. Ofvan denna kala berghäll 
anträffades endast enstaka tallar i björkskogen. Här var tydligen den 
klimatiska skogsgränsens verkliga läge obestämbart, då markför- 
hållandena lagt oöfverstigliga hinder i vägen för barrskogens fram- 
trängande till nyssnämnda gräns. Samma svårigheter mötte å flerfal- 
diga andra ställen som t. ex. å Ramanåives, Akkapaktes m. fl:s. tvär- 
branta östsidor, där barrskogen på grund häraf måste stanna å en be- 
tydligt mindre höjd ö. h. än under normala förhållanden varit fallet. 
Under dessa branta fjällstup påträffas oftast väldiga anhopningar af 
större eller mindre skarpkantiga klippstycken, hvilka, efter deras läge, 
form och geologiska beskaffenhet att döma, synbarligen genom vattnets 
och köldens inverkan lösgjorts från fjällsidan och nedstörtat. Af från 
fjällsidorna nedrinnande vatten hafva de finare vittringsprodukterna ur- 
tvättats från de högre liggande partien af dessa anhopningar och afsatts 
längre ned i desamma, hvarigenom de förra blifvit mer fattiga på för 
växterna, eventuellt skogsträden, tjänliga näringsmedel än de senare, 
hvilket äfven visar sig i vegetationens fördelning å dylika platser. Så- 
lunda äro dessa anhopningar, då de ligga inom skogsregionens öfre del, 
i viss mån bestämmande för skogsträdens öfre gräns. 
Berggrunden täckes af lösa jordlager. Dessas undre skikt äro 
oftast sammansatta af mindre sandblandadt, ofta lerhaltigt morängrus, 
hvilket i de högre liggande lagren blir allt mer och mer sandbemängdt, 
slutligen öfvergående till nästan ren sand, hvilken till en början är 
gråhvit eller hvit, så småningom öfvergående till rödaktig eller brun- 
aktig. Moränbildningar af annan beskaffenhet än här ofvan är nämndt 
anträffas äfven inom området. Sålunda fann jag en i N. och S. gå- 
ende morän, som sträckte sig från Tjeggelvas' södra ända till inemot 
Tjårvepele, i väster begränsad af Munka-, Hålkos- och Blekkajaure, i 
öster gående i det närmaste till barrskogsgränsen. Om denna morän- 
bildnings inflytande på barrträdens fördelning skall längre fram något 
