TALLENS DEGENERATIONSZONER I SÖDRA OCH VÄSTRA SVERIGE. 127 
beståndets utglesning reducerade dess vattenuppsupnings- och afdunst- 
ningsförmåga, de sumpälskande risväxternas samhälle ökades, det kvar- 
stående tallbeståndets stammar uttorkade på rot, multnade vid rothalsen 
och störtade till marken. Men mossbildningen växte öfver trädstubbarna, 
bevarande dessa från förmultning genom torfjordens antiseptiska egen- 
skaper, torfmossen svällde ut emot närgränsande bestånd, hvilka likaledes 
dödades, men hvars försvagade afkomma stundom under många sekler 
unnades en torftig växtplats på hans yta. 
Dessa omständigheter äro till sina hufvuddrag fortfarande orsaker 
till sumpbildningar, och liknande vegetationsväxel iakttages mångenstä- 
des inom mellersta och norra Sveriges skogar, ofta äfven förorsakade 
af planlöst bedrifna blädningsformer. Men numera efter granens invand- 
ring i landet inskjuter naturen ofta granbeståndet såsom förmedlande 
länk mellan försumpad tallskog och framtida kärrmark!. 
Öfver den landförbindelse, som förenade nuvarande Skåne och Seland, 
skedde ekens invandring i vårt land vid tiden för ancylussjöns största 
utbredning”. Ehuru ekens frukter icke spridas af vinden, utan genom 
sin tyngd falla perpendikulärt till marken, skedde detta trädslags fram- 
ryckning ingalunda i sluten falang. Vi lära af naturen, att verksam- 
maste spridningsmedlet för eken äro de s. k. planteringsdjuren, hvilka 
föra hennes frukter på stundom afsevärda afstånd från moderträdet. I 
den härskande tallskogens humusrika mark grodde de tappade, gömda 
eller glömda ollonen, och ektelningarna sköto frodigt upp i tallhögsko- 
gens milda beskuggning, för att själfva en gång sammansluta sig till 
skog, uttränga tallen och under sekler behärska ståndorten. — 
Har likväl eken allestädes inom Skåne, Halland och Bohuslän för- 
mått undantränga tallen och sålunda bilda en allenahärskande ekskogszon? 
Af flera orsaker att döma synes sålunda icke hafva skett. Vissa 
bergssträckningar inom Hallands och Bohusläns högland förete nämligen 
ståndorter, hvilka såväl beträffande jordmån som exposition äga mini- 
mala förutsättningar för möjligheten, att eken i kamp med tallen skulle 
kunnat afgå som segrare. I därvarande mossar saknas äfven rester af ek. 
Äfven i norra Skåne, såsom i trakterna kring Immeln och i Örke- 
neds, Wittsjö och Fagerhults socknar, synes eken, om den äfven på 
gynnsammare ståndorter bildat skogar eller bestånd, likväl aldrig för- 
mått fullkomligt undantränga tallen. 
Ståndortsytterligheter voro då liksom nu jämväl faktorer, som bil- 
dade naturliga råmärken mellan de båda kämpande skogsorganismerna 
! Den fortskridande försumpningen af skogsmarken utgör äfven under nutiden en stor 
fara för vårt land. 
> Gunnar Andersson: Svenska Växtvärldens historia. 
