TALLENS DEGENERATIONSZONER I SÖDRA OCH VÄSTRA SVERIGE. 129 
bröt landförbindelsen med kontinenten och småningom omvandlade an- 
cylussjöns söta vatten till litorinahafvets salta. Under denna långsamt 
verkande period nedsänktes kusttrakterna under hafvet och detta steg 
åter in öfver nejder, som redan en gång undandragits dess välde". 
Härvid ödelades icke blott de härskande (björk- och) tallskogarna, utan 
äfven de ekbestånd, som segrande hunnit uppnå kusttrakterna. Äfven 
flera låga floddalar med deras skogar delade kusternas öde. Sålunda 
dränktes flera ådalar af hafvet, och detta bildade djupa fjordar och 
vikar, exempelvis i Stensåns m. fl. floddalar i Halland, vissa fjorddalar 
i Bohuslän samt inom Skåne i de dalgångar, som nu vattnas af Rönne- 
och Vegeå, Höje- och Hälgeå. 
Ehuru en långsam landhöjning åter bringat en del af det förra 
kustområdet öfver hafsytan, hvarvid tallen utan tvifvel bereddes tillfälle 
till partiel återinvandring på någon del af höjningsområdet, visa dock 
de här och hvar utanför hafsbandet befintliga 'submarina torfmossar och 
skogar, att höjningen ännu icke uppnått den forna kustlinjens nivå. För 
skogsvetenskapen är denna litorinasänkning af särskildt intresse, emedan 
under den återinträdande höjningen bildades de flygsandsfält, mot hvilka 
skogsmannen nu förer en bitter strid, till dels genom återinförandet af den 
en gång från samma trakter utplånade tallen. — 
Frågan huruvida stenåldersmänniskan varit samtidig med den ur- 
sprungliga tallen och sålunda medverkat till hennes utrotande från 
ifrågavarande område kan väl ännu icke med positiva bevis besvaras. 
Men indirekta sådana föreligga. De äldsta spåren af stenåldersmän- 
niskans tillvaro inom landets först bebyggda södra delar härstam- 
mar från midten eller sista delen af ektiden,” och det får väl med 
största sannolikhet antagas, att människans invandringsväg gick öfver 
nuvarande Danmark. De i danska »>»kjökkenmöddingerna», eller af- 
skrädeshögarna från äldre neolitiska stenåldersfolkets måltider, gjorda 
fynden af tjäderrester bevisa, att samtidigt med detta folk funnos 
tallskogar kvar inom landet.” Ty om tjädern äfven någon gång an- 
träffas i ekskog, så är han dock beträffande sin föda med naturnöd- 
vändighet beroende af tallskogen, dess barr och markvegetation. Då 
nu bevisligen den oslipade flintans folk (det äldre neolitiska) äfven fun- 
nits i nuvarande Skåne, hvars i förhållande till Danmark mindre bör- 
diga jordmån verksammare förmått hämma ekens hastiga utbredning och 
såmedelst trygga tallens fortbestånd, så torde ofvannämnda stenålders- 
människa också lefvat samtidigt med tallen i denna vår sydligaste lands- 
1! G. De Geér: Om Skandinaviens Geografiska utveckling efter istiden. 
2G3 Andersson it ce: 
> I Stéenstrup: Kjökkenmöddinger. 
