TALLENS DEGENERATIONSZONER I "SÖDRA OCH VÄSTRA SVERIGE. 132 
kunnat bibehålla sig utan att förträngas af eken.» ' Om stenåldersmän- 
niskan medverkat till den ursprungliga tallens utrotande, så måste detta 
hafva skett med forntidsmänniskans verksammaste vapen: elden. — Vi 
veta, att redan den neolitiska stenålderstidens människa förutom jakt och 
fiske äfven idkade åkerbruk. Med ofullkomliga redskap förmådde hon 
ej fälla trädet till marken för beredande af växtplats åt sädet, och medelst 
elden uträttade hon intet mot ekskogens stammar.” Till tallskogen var 
hon hänvisad. Rundt omkring de stammar, som växte å den utvalda 
såningsytan, hopade hon gren och ris, som antändes och dödade träden, 
hvarefter askan utspreds på marken. I denna myllade hon sitt ringa 
utsäde, hvilket sedan spirade upp och mognade mellan den döda tall- 
skogens barrfallna, men ljusinsläppande stammar; och måhända var denna 
primitiva sädesodling modern till det svedjebruk, som sedan bedrifvits 
allt intill vår egen tid. Utan tvifvel var det för stenåldersmänniskan 
äfven lättare att klyfva och till redskap och bohag bearbeta tallskogens 
stormfällda eller efter bränning störtade stammar än ekskogens. Vi kunna 
föreställa oss, att.i den mån tallskogarna under tidernas lopp blefvo re- 
ducerade, detta trädslags virke äfven rönte större efterfrågan, samt att 
tallen sålunda med ökad befolkning, samtidigt påträngande löfskogsvege- 
tation och försvagad regeneration småningom fullkomligt dukadt under 
inom större delen af området. 
Nutiden framvisar ett analogt exempel beträffande lärkträdet inom 
ryska guvernementen Olonez och Wologda. Detta trädslags västgräns 
sträckte sig till för två, tre sekler tillbaka genom Karelen till gränsen 
af nuvarande Finland. Det bildade härstädes spridda skogar och bestånd 
inom ofantliga områden; men genom svedjebruket, skogsmarkens succes- 
sivt skeende försumpning, granskogens utbredning och befolkningens be- 
hof af lärkträdets fasta virke till husgrund, i stället för sten, som saknas, 
utträngdes och utrotades det småningom, på få obetydliga rester när, å 
många hundra kvadratmils yta. — | 
Är det antagligt, att den ursprungliga tallen, i trots af det förmil- 
drade klimatets degenererande inverkan, löfskogens segrande utbredning 
och människans devasterande angrepp, förmått att inom mellersta och 
södra Skåne samt å Hallands och Bohusläns kustbälte bibehålla sig in- 
till nutiden? Svaret måste blifva jakande, ty sådana reliktbestånd äro 
påvisningsbara för tallen, liksom de äro generella inom hela växtvärlden. 
Å ingeniörkaptenen G. Buhrmanns i K. Krigsarkivet förvarade karta öfver 
Skåne af år 1684 upptages likt en ö i löfskogen ett tallbestånd, beläget 
vid kusten, '/+ mil sydost om Widtsköfle sätesgård. 
1 C. Kurck: Om kalktuffen vid Benestad: i Bih. t. K. Vet. Akad. Handl. 
? Den ihålige, fornåde ekstammen kan förtäras af elden, men ekskogen brinner icke. 
