TALLENS DEGENERATIONSZONER I SÖDRA OCH VÄSTRA SVERIGE. 133 
dennas beskaffenhet motstått såväl ekskogens invasion som utrotning 
från människans sida. 
Bohuslän har varit en af Skandinaviens icke blott tidigast, utan äfven 
rikast befolkade provinser. Ty ingenstädes, icke ens Skåne undantaget, 
anträffas så talrika sten- och flintredskap som inom förenämnda landskap. 
Här liksom långs öfriga väst- och sydkusten torde stenåldersfolket med 
eldens tillhjälp hafva ingripit förstörande på kustens och öarnas tall- 
skogar. Om ön Tjörn, som nu saknar spontan tallskog å andra lokaler 
än det lilla skyddade Hakenäset, berättar sägnen, att i forntiden mäk- 
tiga tallskogar betäckt ön, samt att talrika vilda tjurar uppehållit sig i 
dessa. Befolkningen nödgades slutligen antända tallskogarna för att be- 
fria sig från de människofientliga odjuren."” 
Att likväl provinsen i äldsta tider varit ända till strandlägget be- 
vuxet med grofva skogar därom vittna de trädlämningar, som gräfvas 
upp ur torfmossarna. Men äfven tidiga historiska vittnesbörd förefinnas. 
Sålunda kväder Guttorm af Sindre, Hakon Adelstensfostres skald, om 
Vikens härliga ekskogar. Men äfven Orvar Odds Svarfdzela, några af 
Sturlasons sagor m. fl. tälja om Hisingens, Inlands och södra skärgår- 
dens skogbevuxna stränder. 
Med undantag af öarna, skärgården och yttersta strandbältet, hvar- 
est en tidig kolonisation samt den af ståndort och klimat gynnade löf- 
skogsvegetationen mäktigt måste hafva bidragit till tallskogens undan- 
trängande, tyckes den senare inom provinsens öfriga delar förmått hålla 
stånd mot löfskogens (ekens och bokens) invasion. Detta var en följd 
af provinsens geologiska natur, som visserligen medgaf löfskogens ut- 
bredning i dalsänkena och i gynnsammare lägen uppåt bergsidorna, men 
däremot utestängde densamme från de högre och kargare fjällägen, hvilka 
naturenligare tillhöra tallens vegetationsområde. Tallskogens utrotande 
från kustlandets höjdsträckningar och fjäll måste därför i öfvervägande 
grad tillskrifvas människans förstörande angrepp på naturen. i 
Då genom kristendomens införande vikingalifvet aftog, och befolk- 
ningen nödgades att genom åkerbruk och fredliga näringar förskaffa sitt 
uppehälle, decimerades provinsens skogar, och är det antagligt att de 
spontana skogarna vid Digerdödens utbrott knappast haft större omfatt- 
ning än i nutiden.” De efter nämnda förödande farsot återuppvuxna 
skogarna lära enligt sägnen blifvit (på kustlandet) utrotade af de skottska 
flottiljer, hvilka under medeltiden idkade betydande sillfiske på Vikens 
kuster. De ständiga fäjderna mellan nordens riken under medeltiden, 
1 Måhända framställer sägnen symboliskt människans tvång till besegrande af den 
kulturfientliga naturen, d. ä. skogen måste brännas for odlingens skull, 
>” A. E. Holmberg. Bohusläns Historia och Beskrifning. (1845). 
