136 EUG. HEMBERG. 
manerna och fotfolket for sjöledes från Rhenmynningarna mot Emser- 
floden, gick rytteriet under Pedos anförande tvärt öfver mossarna för att 
vid stranden af Ems förena sig med fotfolket. 
Emedan mossarna icke kunde bära rytteriet, anbringades vägar eller 
broar af trä. Dessa bestå af tjocka plankor, som ligga tvärt öfver träd- 
stammar. De senare utgöras hufvudsakligen af björk och Zal!; ek och 
al finnes äfven, men icke bok. — 
Med bokens ankomst afslutades de skogbildande trädslagens inflytt- 
ning till vårt land. I likhet med förhållandet hos eken befordras bokens 
utvandring genom planteringsdjurens behof och verksamhet, men sprid- 
ningsvillkoren äro icke fullt likartade med den förras. Ty under det att 
eken kan uppväxa och utveckla sig på den afbrända tallskogens eller 
kala ljungmarkens yta, fordrar bokplantan skydd i ungdomen, hvadan 
hon endast kan fortlefva och utvecklas i hägnet af moderträd eller skydds- 
träd af främmande art. 
Bokens utbredning och utvandring mot norden ägde rum på de af 
naturen torra medeljordar, hvilkas ytliga fruktbarhet grundlagts af tallen 
och ökats af ekskogen. Hon undvek ståndortsytterligheterna: den ängs- 
artade, humusrika och fuktiga marken, som behärskades af eken, den 
sura eller mossartade, bevuxen med björk, al och möjligen tynande relikt- 
bestånd af tall, samt den skarpa eller flygsandsartade, hvarå måhända 
tallen fortfarande i enstaka bestånd höll sig kvar. Hon utträngde sko- 
ningslöst ekskogarna från de högländare medeljordarna, förnämligast de 
kalkrikare, men synes däremot hafva kringgått vissa, för hennes utvan- 
dring för öfrigt lämpliga trakter, exempelvis sydvästra Skåne, söder och 
österslätt o. s. v., samt vida trakter af Hallands bördiga kustland, men 
detta antagligen därför, att dessa af naturen gynnade landsdelar redan 
vid bokens ankomst varit eröfrade af jordkulturen. 
Huruvida boken medverkat till den ursprungliga tallens utträngning 
från sydligaste Sverige, därom veta vi intet; icke heller är antagligt att 
sålunda skett. Eljest var och är hon på lämplig jordmån den öfriga skogs- 
vegetationens farligaste fiende, hvilken utan förbarmande uttränger både 
ek och tall från dessas gamla växtorter. Men under det att eken, som 
ofvan påvisats, vid högre ålder ställer sig så gles, att hon tillåter inflytt- 
ning af till och med ljusbehöfvande skogsträd på gläntorna af sin växt- 
ort, så värjer sig däremot boken genom beståndsslutning, och intensiv 
beskuggning från allt annat intrång än sin egen plantåterväxt. — 
(Forts.) 
