TALLENS DEGENERATIONSZONER I SÖDRA OCH VÄSTRA SVERIGE. 173 
må här i korthet omnämnas: Vid knapp fodertillgång framföddes krea- 
turen under vintertiden på bokskogens bekostnad. Drängarna drogo 
dagligen till skogs, följda af de svultna kreaturen; så hamlades grenarna 
från bokstammarna och kreaturen mättade sig med de späda kvistarna. 
Minnet af denna sköflingsperiod framträder ännu i form af 150—200- 
åriga s. k. korg- och bukettbokar eller på annat sätt deformerade stam- 
mar, liksom äfven i åldringarnas hågkomster från ungdomslifvet i skogen 
och på allmänningen »då körna bidde knopp>. 
En bidragande orsak till skogens lokala uthuggning vid denna tid 
torde snapphanefäjderna hafva varit, därigenom att flera skogar bevis- 
ligen måste helt eller delvis nerhuggas för att såmedelst betaga fienden 
möjlighet till gömslen och skydd. På detta sätt föll den stora söder 
om Cimrishamn belägna ek- och almskogen Cimrislund, hvaraf ännu 
några få rester återstå. Snapphanarna hade nämligen från denna stän- 
dig förbindelse med Bornholm!. Äfven i Halland skedde skogsuthugg- 
ningar i enahande syfte. Sålunda uppger Bexell i Hallands historia: 
»Den sista stora förödelse i Weinge pastorats skogar skall hafva skedt 
då snapphanarna, som i längre tider här i tragten ströfvande uppehöllo 
sig, utur desse skogar sluteligen fördrefvos.» 
Att ljungbränningen såsom medel till kreatursbetets förbättring verk- 
samt bidragit till skogens ödeläggelse är ett kändt och beklagadt fak- 
tum, äfvensom att densamma, synnerligast å vissa trakter i Halland och 
Bohuslän, ännu bedrifves. En bidragande orsak härtill var, att kust- 
befolkningen, som i allmänhet saknade fårbeten, legde sommarbeten för 
sina får på skogsböndernas utmarker. För åstadkommande af bästa 
möjliga fårbeten praktiserade de senare ljungbränningen 1 stor skala till 
väsentligt hinder för skogens återinflyttning på de vida utmarkerna. 
Bohuslänska svedjebränningen, s. k. »kasningen», med däraf förorsa- 
kade skogseldar, bidrog äfven ofta till skogens ödeläggelse”. För öfrigt 
erhöllo skogarna »sista dråpslaget» inom Bohuslän under sillfiskeperioden 
1747—1808 1 anseende till de stora mängder byggnadsvirke, som er- 
fordrades till skärgårdsverken, samt ved till de stora trankokerierna”. 
Vid 17:de seklets slut hade skogssköflingen uppnått sin kulmen i 
Skåne och Halland; ljunghedarna hade äfven vid denna tidpunkt erhållit 
en utsträckning som aldrig tillförene och aldrig senare. 
1 Linnés Skånska Resa. 
> I Halland, norra Skåne och delar af Blekinge kallas svedjning till råg och potatis- 
odling »grödning». Sådan har där praktiserats i stort intill senaste tid och i mindre skala 
än i dag. Det var en kulturform, som gynnade tallens utbredning på mången gammal ut- 
blädad bokskogs bekostnad. Vackra, slutna tallbestånd blefvo ofta däraf en följd, såvida 
moderträd funnos i grödningens närhet — eljest gräsbundna betesfält eller ljungmarker. 
> A. E. Holmberg I. c. 
