TALLENS DEGENERATIONSZONER I SÖDRA OCH VÄSTRA SVERIGE. I9I 
förkortad lifslängd), äro utan tvifvel, dels ett klimat, som om äfven af konti- 
nental natur, likväl tillstädjer tallvegetationens tidiga början (medlet af 
mars) och dels den allmänt bördiga jordmånen, hufvudsakligen bestående af 
mullblandad lera eller svartjord. " — 
I likhet med zonen I befinner sig öfvergångszonen (II) inom Zlöfsko- 
gens gamla område, hvarinom eken och senare boken uppnått sin största 
intensitet inom Skandinavien. é Och dessa zoner tillhöra fortfarande, i såväl 
klimatologiskt som geognostiskt hänseende, naturenligare löfskogen än 
tallen, hvilken senare under ostörd naturutveckling otvifvelaktigt åter 
skulle från de flesta ståndorterna utträngas af den förra. Med undantag 
af vissa sterilare fjällhöjder i Bohuslän samt ofruktbara utmarkslägen i 
Halland äro öfvergångszonens jordmånsförhållanden i stort sedt gynn- 
samma, ja mångenstädes å ler- och kalkjordar för yppiga för tallväxten. 
Den sämsta ståndorten: ljungheden, är visserligen ytligt oproduktiv, men 
han har dock i forntiden frambringat ek- och bokskogar, och närings- 
ämnena finnas hopade, om än olösta, i moränmassans och krosstensgrusets 
mäktiga lager.” De förhärskande jordarterna äro ursprunglig morän, 
genom vattnet transformerad sådan, krosstensgrus, kalkrika krosstensleror, 
ämnesrik förvittringsjord å de mjuka bergsformerna, samt mellan dessa 
invinklande bördiga alluvioner. 
Det är bekant att bördiga jordarter forcera tallens tillväxt under 
medverkan af ett mildt klimat med lång vegetationstid, men äfven att de 
bördigaste jordarter icke förmå öka tillväxten öfver ett visst mått, såvida 
klimatet endast tillstädjer en kort vegetationstid. 
» Därpå lämna ämnesrika Nordsvenska jordarter, men framför allt 
Nordrysslands bördiga diluviala sediment obestridliga bevis. 
Inom öfvergångszonen börjar vårvedsaflagringen redan vid den tidiga 
vårens inträde, därvid förberedd genom de uppmagasinerade bildnings- 
ämnena samt af tallrotens vegetativa arbete, som under där rådande milda 
vintrar aldrig fullkomligt afbrytes under vinterns hela lopp. Vårveds- 
bildningen slutar först med långskottens fulla utveckling, och vårveds- 
zonen har då erhållit en betydlig bredd samt lucker och porös konsistens. 
Genom höstens likaledes långa växtperiod erhåller äfven höstvedszonen 
en relativt stor bredd, men det oaktadt icke flera hartskanaler än som 
normalt bruka förefinnas i tallens höstvedszon. Följden blir att hela den 
breda årsringen, resp. årsmanteln, endast innehåller en ringa mängd kåd- 
artade ämnen. 
Därför är öfvergångsbältets tallvirke kärnfattigt, löst och af relativt 
1 Svarta jorden (Tschernosom), ett ända till 15 fot mäktigt humuslager. 
> Knytlingasagan prisar de härliga bokskogar, som frodades på Hallands numera kala 
ljungfält. 
