192 EUG. HEMBERG. 
lägre värde, hvarjämte det, till följd af fibrernas vekhet, företer försågadt 
en luddig yta. Att tallvirket blir kådrikast i alla varma lägen (branta 
sydsluttningar), är en uppgift, hvilken dock icke är fullt exakt. Ty 
hvem vågar förneka förekomsten af försumpade ståndorter, på hvilka 
tallen producerar starkt kärnrikt virke! 
För egen del vågar jag hysa den uppfattningen, att tallvirkets kåd- 
rikedom står i proportionellt förhållande till vårvedszonens bredd, eller 
med andra ord, att ju smalare denne är, desto kådrikare är vedmassan. 
Detta endast såsom allmän regel. 
Å varma bergs- och molägen inom nordligt tempererade klimat till- 
bakasättes tallens vårvedsbildning, dels genom den sent inträdande vår- 
vegetationen och dels genom mindre rik fuktighet i de af naturen torra, 
afhälliga lägena; och å försumpade lokaler fördröjes och förkortas vege- 
tationstiden ytterligare genom värmebindningen vid den stagnerande 
vattenmassans afdunstning. Båda företeelserna sträfva mot samma mål: 
smal vårvedszon och kärnrikt virke. 
Inom öfvergångszonen (II) ersättes däremot den bristande jordfuk- 
tigheten i de varma, torra bergs- och åslägena af hafsluftens höga fuk- 
tighetshalt, samt upphäfvas sumplägenas vegetationsförkortning genom 
vårens tidigare inträde. Resultatet å båda ståndortsytterligheterna, lik- 
som äfven å alla mellangraderna, är breda vårvedszoner och långs hela 
linien kådfattigt tallvirke. En bidragande orsak till öfvergångstallens 
starka vedmassetillväxt (se fig. 12—13) (med däraf reducerad lifslängd?) 
torde äfven vara att söka i denna biologiska rasforms starka grensättning, 
med däraf framgående rikligare utveckling af barrmassan, d. ä. af de 
klorofyllförande assimilationsorganen. 
Den årliga virkesaflagringen resulterar ur verksamhets- och hvilo- 
perioder, hvilka äro inympade i trädets konstitution. Men samma verk- 
samhets och hviloperioders längd hafva småningom framgått ur klimato- 
logiska faktorer. Och härmed beröres åter frågan om tallens inom 
öfvergångszonen biologiska rasegenheter, med dessas långa vegetativa 
verksamhet och korta vinterhvila. Genom iakttagandet af dessa m. fl. 
rasegenheter framträder äfven frågan om frövalet vid kulturer i sin rätta 
belysning. Hur fysiologiskt och ekonomiskt felaktigt sålunda att inom 
södra och västra kustlandets område använda nordligt tallfrö, härstam- 
mande från en biologisk rasform med förkortad vegetativ verksamhet: 
eller omvändt, dylikt från Sydsveriges snabbvuxna, kärnlösa och kort- 
lifvade tallform inom Norrland! : 
Vi måste engång komma till full insikt om, att icke tallfrö från de 
yppersta bestånden inom ett vidsträckt rike, utan sådant från de ypper- 
sta lokala bestånden är det, som skall producera de för en viss 
Jg "JU ah 
