SKOGSLAGSFRÅGAN. 235 
Vi återgå till lagens fordran på återväxtens befordrande af skogs- 
innehafvaren själf och anmärka här i förbigående, att denna fordran 
åtminstone ej kan göras gällande innan en tid förflutit efter lagens trä- 
dande i kraft och då endast för mark, som efter denna tidpunkt blifvit 
kallagd. Gifvet är att olika uppfattning om behofvet af återväxtens 
fullständighet kommer att göra sig gällande efter skogs- och markför- 
hållandena i olika landsdelar. Hvad som anses såsom vanvård i en 
ort, torde i en annan ej inrymmas under de fall, som lagen skall in- 
gripa. 
Af det sagda torde framgå att ganska olika svar komma att er- 
hållas på den uppställda frågan. Redan om begreppet återväxt i all- 
mänhet — således utan hänsyn till de speciella ortförhållandena — kan 
råda olika uppfattning. Lagen säger återväxt utan att gifva någon när- 
mare bestämning, såsom fullgod, god, nöjaktig o. s. v. Man måste därför 
antaga, att lagstiftaren ansett, att begreppet återväxt i och för sig utgör 
tillräckligt tydlig fingervisning om hvad som af lagen fordras. Å ena 
sidan är det ganska svårt att beskrifva utseendet och beskaffenheten 
hos en nöjaktig återväxt, således huru tätt plantorna skola stå, huru 
kraftiga de skola vara o. s. v. Vid gjorda försök därutinnan har man 
misslyckats. Men å andra sidan måste den, som skall på platsen be- 
döma förhållandet, så att säga ha begreppet inom sig och i hvarje sär- 
skildt fall kunna bestämma sitt utslag och gifva skäl för detsamma. 
Så mycket torde vara oomtvistligt, att lagen afsett något bättre och 
fullständigare, än som kan erhållas utan mänskligt ingripande, d. v. s. 
där naturen helt och hållet lämnas åt sig själf. Lagen vore annars 
obehöflig. Tagen syftar alltså på skogsinnehafvare, som ingenting göra 
för återväxten eller som göra för litet, i de fall naturen ej förmår göra 
tillfylles. 
Är det nu svårt att uppdraga en skarp gräns mellan det tillräck- 
liga och otillräckliga, kan man likväl påvisa åtskilliga fall, som måste 
hänföras till den senare kategorien. Marbuskar af tall och gran kunna 
ej tillfredsställa rimliga anspråk på återväxt, må vara att granbuskarne 
snart nog skjuta ganska långa skott. På bergig och ljunglupen mark 
kunna de dock försvaras, liksom telningar af björk, men på vanlig skogs- 
mark med friskt läge torde marbuskarne ej tålas och en betydligare 
inblandning af björk och asp såsom återväxt ej kunna godkännas. För 
att förekomma björkens fröspridning böra därför alla gamla björkar 
borthuggas. Asparna böra ringbarkas flera år före barrskogens afverk- 
ning. Vi ha nog, ja öfvernog med odugliga löfskogar, som lämna obe- 
tydlig, somligstädes ingen afsättningsbar inkomst. Utmed större städer 
och å mark med lätta kommunikationer till sådana kan björkskog dock 
