SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT 10904, H. 6—38. 
I 
Diskussion. 
Direktören Martin. Då jag visste, hvem som satt upp den första frågan 
på dagens program, kunde jag icke annat än tänka mig, att förslagsställaren 
hade en viss ironi i sin fråga, ty svårligen har han kunnat vänta sig något 
annat än ett negativt svar på densamma. Den ärade förslagsställaren har, 
såsom herrarne veta, varit medlem af skogskommittén. Det framgår alldeles 
tydligt för den, som läst kommitténs förslag, att den formulerat I 8 i så 
allmänna ordalag just med tanken därpå, att det är omöjligt att uppställa 
några bestämda regler, huru skogen skall skötas. Den tiden är dess bättre 
länge sedan förbi, då man trodde sig hafva funnit en schablon för en ra- 
tionell skogshushållning, då man sökte uppdraga likformiga bestånd år efter 
år bredvid hvarandra från den ena ändan af skogen till den andra. Det är 
en länge sedan öfvervunnen ståndpunkt. 
Hufvudkärnan i skogskommitténs förslag är, såsom herrarne funnit, den 
att få in en bättre vård af våra skogar. Tyvärr har denna skogskommitténs 
tanke blifvit mer eller mindre förfuskad genom den af regering och riksdag 
nu antagna lagen. Den har, kan man säga, blifvit en återväxtlag. Skogs- 
kommittén ansåg sålunda de föreslagna skogsvårdsstyrelserna ej tillräckliga 
för åstadkommande af den lefvande kraften till en bättre vård af våra skogar, 
utan föreslog därjämte, att de s/ora skogsägarne skulle vara skyldiga hålla 
sig sakkunniga biträden till skogens skötsel och att den mindre skogsägaren, 
som vände sig till skogsvårdsstyrelsen, skulle kunna få den hjälp till skogens 
skötsel, som erfordrades. Skogskommittén ansåg, likasom äfven domänstyrel- 
sen uttalat, att en återväxtlag icke kan vara tillfredställande för landet. Den 
ingriper nämligen icke för än skadan är skedd — då det är för sent. Där- 
för ville kommittén få in en verklig skogsvård, en bättre skogsskötsel, som 
skulle förekomma just det, som återväxtlagen skall bota, den ville trygga 
skogens föryngring genom en rationellt drifven afverkning, den ville med ett 
ord ingripa, innan sköflingen var gjord. 
Då jag nu något närmare går in på denna sak, skall jag fatta mig så 
kort som möjligt. Jag tror, att kommittén hade det rätta målet för ögonen, 
ty ännu torde det väl dröja många år, innan skogskultur kan bli allmän i 
de hufvudsakliga skogstrakterna i vårt land, ännu länge torde vi i hufvudsak 
vara hänvisade till den kulturmetod, som består uti att rätt föra yxan. Men 
naturligtvis förekomma många marker, som redan äro sköflade, och med denna 
lag kan man befara, att det skall uppstå många trakter, som skola blifva 
devarterade, där det icke finnes någon annan utväg att bota den skada som 
skett än skogskultur. Jag vill därför instämma med byråchefen af Zellén 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1904. pf 
