250 DISKUSSION. 
däri, att skogskulturen är värd all vår uppmärksamhet och att det är en 
farlig åsikt, man hör uttalas, att kulturskog skulle blifva oduglig, likasom 
man äfven hör folk, som påstår, att skogskultur i Norrland är omöjlig. Jag 
tror, att det härvidlag är såsom på jakt, då man skyller på geväret, men 
felet ligger bakom stocken. Vi hafva många exempel från södra Norrland, 
att skogskulturerna gå till rätt bra, och det är i själfva verket så liten skill- 
nad i klimatiska förhållanden mellan t. ex. södra Norrland och norra Upp- 
land, att man godt kan jämföra dem med hvarandra. Jag tror, såsom den 
förste talaren sade, att det ligger stor vikt på, att de unga män, som nu 
uppfostras för skogsyrket, bibringas den insikten, att det är på skogskulturens 
väg vi måste bota de refvor, som finnas i »vår moder Sveas gröna mantel» 
så att de gå till verket med förtroende för saken och entusiasm. Den prak- 
tiska erfarenheten förvärfva de sig så småningom. 
Öfverjägmästaren  Fredenberg. Skogskommitténs och äfven Kungl. Maj:ts 
lagförslag afsågs att vara en afverkningslag, så att den, som afverkat så, att 
han icke kunde anses hafva genom afverkningen äfventyrat föryngringen och 
som sedan därefter genom direkt behandling riskerat samma sak, han skulle 
vara fri från vidare efterräkningar af lagen. Den med Riksdagens föränd- 
ringar utfärdade lagen närmade sig mera en återväxtlag såsom byråchefen 
af Zellén och direktör Martin nyss framhållit. Genom utbyte af ordet »be- 
handlas» mot ordet >»förfaras> hade fastslagits, att, där efter afverkningen 
återväxt icke uppkommit, man icke finge låta marken ligga och förvildas och 
så äfventyra skogens återväxt, och genom tillägget af ordet »uppenbarligen» 
hade bestämts, att lagen icke finge ingripa förr än man vore fullt säker på, 
att återväxten genom afverkningen eller genom att med marken så förfarits 
äfventyrats. Om dessa bestämmelser tolkades så, att stor vikt lades på ordet 
>uppenbarligen», så blefve följden gifvetvis den, att det blefve först efter 
afverkningen, sedan marken börjat förvildats och man tydligen såge, att åter- 
växt af sig själf icke uppkomme, som lagen komme att tillämpas. Men, som 
dock lagen vore klar däruti, att då likvisst betryggande åtgärder skulle vid- 
tagas, kunde lagen då tvinga skogsägaren eller afverkaren att låta vidtaga 
tillfyllestgörande skogskulturer. Detta ginge nu för sig, där skogsodling för 
rimligt pris kunde göras, men, där detta icke vore möjligt, såsom beträffande 
en mycket stor del af Norrland, vore det en orimlighet att tolka lagen på 
detta vis. Byråchefen af Zellén hade nyss sagt, att då man i Norrland hade ar- 
betskrafter mer än nog att afverka skogarna, så borde man icke heller sakna 
för skogsodlingen nödig arbetskraft. Men den jämförelsen hölle icke streck, 
enär afverkningen påginge under 4 å 5 månader om vintern, då sågverken 
stodo stilla och hela deras personal kunde användas i skogarna och då den 
jordbrukande befolkningen kunde ägna hela sin tid åt skogsarbetena. Skogs- 
odlingen åter måste ske under 2 å 3 veckor på våren, sedan sågverken åter 
kommit i rörelse, och under hvilken flottningarna togo stor arbetskraft samt 
den jordbrukande befolkningen hade ytterst brådt med sitt vårarbete, hvilket 
i Norrland mer än annorstädes gällde att få 1 rätt tid utfördt. På de trakter 
i Norrland, där hemmanens hufvudsakliga värde låge i den gröfre skogen, 
skulle i öfrigt mångenstädes de afverkade hemmanens värde icke räcka till 
att täcka kostnaderna för uppdragande af återväxt, för att icke tala om fjäll- 
trakterna, där vi saknade erfarenhet om, huruvida återväxt för ens något pris 
kunde fås genom skogsodling. — Å- dessa trakter ginge det därför icke an 
