OM SJÄLFBESÅNINGEN I SKOGARNA. 265 
tiden och lämna rum för högre stående representanter inom växtvärlden. 
Vi mena löfträden och framförallt de s. k. ädlare slagen af dem, eken, 
boken m. fl., hvilka kanske ännu skulle rådt om de trakter i norden, 
där barrskogen har sitt hem, om ej en nedisning af den skandina- 
viska halfön för årtusenden tillbaka ägt rum. Denna nedisning har 
nämligen vållat mångtusenårigt afbräck i utvecklingens regelräta gång 
och fört med sig en alstring så godt som på nytt af växtlifvet å de 
efter isens försvinnande återuppståndna landen. 
Så uppträdde människan på jorden, såsom en ny faktor med hvilken 
man fick räkna, när det gällde trädens existensmöjligheter — en 
faktor, så mäktig, att den kan sägas sätta alla öfriga medverkande i 
bakgrunden. Människan är det nämligen numera, som i folkrika trakter 
tagit ledningen i detta fall, därvid nästan uteslutande handlande i öfver- 
ensstämmelse med sina egna fördelar. När människan fick naturen an- 
visad till sitt kungadöme, var det dock ej för att hon där skulle bruka 
våld utan vård, hvarföre hon ock måste se till, att naturens helgedom 
ej vanföres; det är och förblifver hennes plikt såsom mänsklig varelse 
betraktad. 
Skogarna med sina träd måste således af människan ombhuldas, att 
framtiden får motsvarande gagn af det arf, nutiden tagit emot. Hon måste 
lägga sig vinn om att istället för de skogar, hon föröder, uppdraga nya 
sådana, och hon måste därvid gå tillväga på så sätt, att dessa genom hen- 
nes försorg frambringade skogar icke stå i godhet efter dem, hon skördadt. 
För att vinna ett sådant resultat måste hon taga största hänsyn till de 
sätt, naturen begagnat sig af för att frambringa sådana alster som de, 
hvilka människan ur Aennes hand emottagit. Hon måste därför rätta sig 
efter naturens lagar. Själfbesåningens sätt är det således, som hon har 
att i afseende å skogarna rikta sin uppmärksamhet på, så mycket mera 
som detta sätt icke allenast är det säkraste utan äfven i många andra 
fall det fördelaktigaste härutinnan. Så kräfver det ringa kostnader, i 
det frö eller plantor ej behöfva anskaffas och någon vidlyftig beredning 
af jorden ej heller påkallas. Den återväxt, man på så sätt erhåller, är 
dessutom i många fall af bättre beskaffenhet och lämnar mången gång 
större värdeutbyte, än den som genom kultur frambringas. De till 
markens befröande öfverhållna fröträden tilltaga i massa oeh värde, på 
samma gång de skydda jorden för utmagring och återväxten för torka, 
frost, blåst o. s. v. Härtill kan äfven fogas den ytterligare fördelen, 
att, när själfsådden är typisk, hjälpkulturer vanligen ej kräfvas. 
För att en själfbesåning skall kunna lämna nöjaktigt resultat, fordras 
framförallt, att de träd, som äro afsedda att beså marken, äro i den 
ålder och af den beskaffenheten i öfrigt, att de kunna frambringa gro- 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1904. 18 
