274 C: A. HOLLGREN. 
Afverkas skogen, och blottas marken, så kan hon ej genast hinna 
omvandlas till en sådan beskaffenhet, att hon är beredd ombesörja fröets 
utveckling, detta i desto mindre grad, ju yngre den skog varit som där 
vuxit. Skogsmarken behöfver i detta fall, anser man, likasom åkerjorden 
ligga en tid i träda, helst om den skall fortfarande användas för 
samma trädslag. Den kan då måhända efter att hafva burit flera, genom 
fortsatt inafvel degenerade- släktled af samma trädslag blifva, som man 
säger, »trött;» och mera mottaglig för ett annat trädslag med skillda 
fordringar på näring. Inom skogsbruket kan också såsom i fråga om 
åkerbruket, påvisas ett cirkulationsförhållande i detta fall. 
Mylljorden, som först har att emottaga fröet och draga försorg om 
dess spirande, är det i första rummet, som omvandlingen gäller. Den 
skall i förening med lägre organismers arbeten omdanas från råhumus 
till en mera utvecklad mild sådan. Mineraljordens förvandling behöfver 
kanske försiggå i mindre grad, om ej för att bilda fosforsyra till för- 
stärkande af fröträdens behof däraf. Som vi veta, är nämligen fosforsyra 
framför annat behöfligt för fröens utbildning. Den ringa förekomsten 
däraf i allmänhet i skogsjorden kanske i någon mån är orsaken till, att 
goda fröår ej kunna oftare än hvart 4:e till 5:te år påräknas hos tallen. 
Men icke blott själfva jorden å besåningsområdena, utan äfven den 
betäckning af småväxter, som vegetera därå, äger sin inverkan på be- 
såningens resultat. Är hygget starkt beväxt med gräs, vaccinier eller 
ormbunkar, så hindra dessa växter mången gång fröet att nå jorden, 
under det de å andra sidan bidraga till, att det nedfallna fröet ej så 
lätt bortföres af vinden. På samma sätt förhåller det sig äfven med 
smärre grenar och ris, som ligga kringspridda å föryngringsplatsen. Dessa 
kvarhålla äfven fröen, på samma gång som därigenom den spirande plan- 
tan beredes skydd i afsevärd mån äfven mot beteskreaturens tramp. I 
många fall har det visat sig, att kvarlämnande här och där af små 
granbuskar, ja äfven enbuskar, har kunnat framkalla återväxt. >»Befint- 
liga småbuskar drager annan skog till sig», säger allmogen, och det 
talet har i många fall sitt berättigande, särskildt visar det sig vid ny- 
daning af skog å ljunghedarna. 
Att å flera af de med fröträd försedda kalhyggena i skogarna åter- 
växt nog skulle i sinom tid infinna sig trots förekomsten å dem af gräs 
och ormbunkar — dessa örter vegetera en tid, men aftaga sedan i växt- 
lighet — det måste man antaga, enär så skett hitintills, men den långa 
tid, som härför erfordras, kan man ej med vårt starka anlitande af 
skogarna afvakta. Dessutom torde förhållandena förr varit i det afse- 
endet gynnsammare än nu, i det att kreatursbetet i skogarna ej anlitats 
så mycket som nu är händelsen på samma gång ock mindre omsorg 
