SKOGSHUSHÅLLNINGEN OCH VILLEBRÅDET. 2853 
sig i vårt land alltmera gällande. Man utdikar sankmarkerna, villebrådets 
vattenreservoirer, och i stället för den där vanligen förekommande snår- 
skogen af viden, al, björk och asp, som i förening med allahanda gräs 
och sumpväxter utgöra flera djurarters mest eftersökta föda, uppdrager 
man snörräta rader af tall och gran, som inom kort förkväfva all mark- 
vegetation och till ett minimum inskränka möjligheterna för djuren att 
finna föda. Man söker på allt sätt hindra björken, orrfågelns älsklings- 
träd, att slå rot å kulturfälten; man ringbarkar alla aspar för att lång- 
samt pina dem till döds, så att deras förmåga att alstra rotuppslag för- 
kväfves, och man aflägsnar därigenom ännu ett för villebrådets trefnad 
värdefullt trädslag från skogen. Man sträfvar efter att uppdraga täta, 
rena, barrträdsbestånd öfver all mark och gynnar merendels granen, som 
är det af villebrådet minst omtyckta trädslaget i våra skogar. Dessa 
täta barrträdsbestånd skänka visserligen, åtminstone i ungdomsåren, 
skydd åt villebrådet, men sedan de redan vid omkring 20 års ålder 
börjat rensa sig ett stycke uppåt stammen och förkväft all markvegeta- 
tion af gräs, örter och bärris, finner villebrådet där ej längre hvarken 
föda eller skydd, och följden blir att det vantrifves. Ett förhållande, 
som mera än andra bidrager till skogsfågelns decimering i kulturskogen, 
är hyggestrakternas löpbränning på våren. För att befrämja själfsådd 
från fröträd och kringstående skog eller för att bereda hygget för skogs- 
kultur, antänder man på våren det från afverkningen kvarliggande riset 
och låter elden svepa öfver hygget, hvarvid äfven allt torrt gräs, ljung, 
bärris och mossa förtäres, så att marken ligger där svartbränd och bar- 
skrapad. Nu är det så att både skogsfågeln och haren gärna uppsöka 
hyggesplatser, där riset kvarligger på våren. Snön smälter där bort 
tidigare än inne i skogen, solen gassar varmare, gräset och örterna 
skjuta här sin brodd, insekterna vakna här förr till lif, och hönan eller 
harmamman, som njuter af dessa förmåner efter vinterns köld och um- 
bäranden, tycker platsen vara inbjudande och uppsöker en skyddande 
risbråte, enbuske eller gräsrugge för att där lägga sin kull. Så en vac- 
ker vårkväll, när hönan rufvar som bäst, och de nysatta ungjössarna tro- 
skyldigt nipa åt sig den första gräsbrodden, breder sig en skarpluktande 
dimma öfver hygget, det knastrar och sprakar borta i hyggeskanten, en 
märkvärdig hetta fyller luften, och innan de undrande djuren hämtat sig 
ur sin förvåning, fräsa eldtungorna i deras tillflyktsort. Hönan hinner 
kanske i sista stund att rädda sig genom att kvickt taga till vingarna, 
men hennes ägg och de stackars harungarna bli helt säkert lågornas 
rof. Jag känner exempel på, att ända till 5 skogsfågelreden förstörts 
på ett enda hygge under en sådan bränning, hvilken förlust represen- 
terar omkring 25 vuxna ungar. Då detta skett på ett enda hygge, kan 
