SKOGSHUSHÅLLNINGEN OCH VILLEBRÅDET. 287 
förkastlig vana, så mycket värre som den äfven tyckes gå i arf. Såsom 
allmän regel torde likväl gälla, att villebrådets skadegörelser å kultur- 
skogen hafva sin egentliga grund i brist på annan för dem mera tillta- 
lande föda. Omfånget, delvis också beskaffenheten af dessa skadegörelser, 
äro således i främsta rummet beroende på skogshushållningens intensitet, 
men växlar i öfrigt under olika skogsförhållanden och för olika ville- 
brådsarter. Några allmänna antydningar i sistnämnda afseenden torde 
kanske vara på sin plats. De villebrådsarter som härvid böra kunna 
komma i åtanke äro älgen, rådjuret, haren och skogsfågeln. Kronhjorten 
och dofhjorten vore nog också förtjänta af en orlofssedel, men de ha 
ett så ringa utbredningsområde här i landet, att därmed utan saknad 
kan anstå. 
Älgen bör väl sättas i främsta rummet både såsom varande vårt 
ståtligaste villebråd och såsom egande den vidsträcktaste utbredning i 
våra skogsmarker. Hans naturliga föda utgöres dels af diverse örter 
och gräs, förnämligast sådana som växa på fuktiga ställen såsom starr, 
fräken, »kalfleka> m. m., dels af de späda och saftiga delarna af vissa 
löfträd såsom rönn, sälj, vide, al, asp och björk. Dessa trädslag anses 
ju jämförelsevis föga värdefulla, och den skada älgen gör genom att 
stympa dem torde därför icke böra räknas honom alltför mycket till 
last. Större fog till klagan har skogsmannen, då älgen, efter det före- 
nämnda trädslag utrotats, slår sig på ungtallarna, hvilka han nedbryter 
för att åätkomma de skott, som sitta så högt, att han icke direkt kan nå 
dem. Detta sker företrädesvis om vintern, då älgarna samla sig i större 
eller mindre flockar på någon höjd, där snön ligger mindre djup. Samt- 
liga ungtallar kunna då nedbrytas på relativt ganska stora områden och 
skadan bli rätt ansenlig. Gran angripes däremot alls icke eller åtmin- 
stone blott i sällsynta undantagsfall. Att älgen, så länge förenämnda 
löfträd finnas tillgängliga, icke rör tallskogen i afsevärd grad, därom har 
jag kunnat öfvertyga mig på några ganska älgrika skogar, som ligga 
inom det af mig förvaltade reviret. Här äro de 15—20-åriga barr- 
skogsåterväxterna på sina ställen rätt starkt inblandade med björk, hvar- 
jämte grupper af ung asp finnas samt enstaka rönnar. Å de trakter 
älgarne utvalt till vinterstationer, äro samtliga aspar och rönnar samt 
flertalet björkar stympade och illa åtgångna, men tallarna äro så godt 
som orörda. Där löfträd icke funnits, ha däremot äfven tallarna fått 
sitta emellan. Gör man sig emellertid mödan att närmare uppskatta 
denna skadegörelse, skall man säkerligen i de flesta fall finna, att den 
är mindre än man vid flyktigt påseende trott. Vissa fläckar i bestån- 
den se ut som förödelsens styggelse, och man skakar betänkligt på 
hufvudet däråt, men sedan kan man gå öfver hundratals hektar utan att 
